Anita Weaver

Engedd, hogy szeresselek

Anita Weaver

Engedd, hogy szeresselek

Első fejezet

Ahogy a nap eltűnt a horizonton, úgy űzte el a sötétség a nappali fény maradványait a fővárosból. Edward felnézett az égre, így még láthatta a házak mögött lebukó nap utolsó sugarait, amelyek meghosszabbították a házak árnyékait. Tisztában volt vele, hogy hamarosan leszáll az éj, ami azt jelentette, nem biztonságos ilyenkor olyan helyen egyedül lenni, ahová készült. Mire elhagyta a város előkelő részét, mindent beborított a sötétség. Magányosan rótta a nem éppen jónak mondható környék utcáit, az öccsét keresve. Nem az a fajta ember volt, aki megijed a saját árnyékától, mégis nagyon óvatos volt.

Ha nem találja meg Robertet minél hamarabb, ki tudja, mibe keveredik bele. Már az is elég gondot jelentett a számára, hogy önfejű és nem törődöm természete enyhe agresszivitással párosult. Még ha nem is jöttek ki túl jól egymással, akkor is aggodalmat keltett benne, hogy valami baja esik. Csak arra tudott gondolni, mi lesz az első szava, miután megtalálta. Nem kis fejmosásban lesz része, abban biztos lehetett. Ideje, hogy végre valaki alaposan helyre rakja.

Ahogy beljebb haladt a sötétségbe, egyre kevesebb embert látott az utcán, így a csendben követő lépések zajára lett figyelmes. Minden idegszála megfeszült, próbálta magát nyugalomra inteni, ébersége egy pillanatra sem lankadt. Ahogy gyorsított amúgy sem lassú léptein, hallotta, hogy a zajok is egyre gyorsabbá válnak mögötte. Most már biztos volt benne, hogy követik, és abban is, hogy legalább ketten vannak, amit csak megerősített a hang, ami nem sokkal később megszólalt a háta mögött.

- Add ide a tárcádat!

- Vedd el, ha kell! – válaszolta váratlanul szembe fordulva a támadóival. Elcsodálkozott a fiatalságukon, alig lehettek túl a tizenhatodik évükön, ezért nem is igazán hitte, hogy lenne oka tartania tőlük. A támadóit is váratlanul érte a bátorsága. Azok ugyan egy pillanatra meglepődtek a reakcióján, de rögtön vissza is nyerték a jelenlétüket. Az egyikük hirtelen állon vágta, de ütése alig ért el eredményt, csupán kissé kilendítette a férfit az egyensúlyából. Amint visszanyerte eredeti helyzetét váratlanul lekevert egyet a támadónak, aki megtántorodott és kitágult szemmel meredt rá, addig a másik hátulról próbálkozott, egy vastagabb léccel. Erős fájdalmat érzett az ütés hatására, de sikerült állva maradnia, megfordult és ököllel előre csapott pont a támadó orrát találva el, aki felüvöltött fájdalmában és az arcához kapott. Ezt kihasználva visszafordult, kezdett elfogyni a türelme, azt remélte, hogy a fiatalok megfutamodnak, de tévedett, csak még elszántabban estek neki, ütötték ahol érték, miközben ő igyekezett hárítani azokat, ennek ellenére is jó párszor eltalálták.

Mikor azok látták, hogy képtelenek elbánni vele a létszámfölény ellenére is, egyikük hirtelen kést rántott elő, és gondolkodás nélkül előre lendítette a kezét, amely azonnal célt is ért. Támadója biztosra akart menni, nem kockáztatva a felismerést, ezért sújtott le kétszer is egymás után áldozatára. Edward éles fájdalmat érzett először a bal vállában, majd egy újabbat az oldalán. Egy pillanatra a földre rogyott, amit a két suhanc rögtön ki is használt, és zsebeit gyorsan átkutatva elvette, amit benne talált, majd gyorsan odébb álltak, magára hagyva a sérültet. Edward az oldalán lévő sebre szorította ép kezét, ösztönösen lassítva a vérzést. Elindult, bár maga sem igazán tudta merre, ment amerre a lába vitte. Segítséget kell találnia, minél hamarabb, ami ezen a környéken nem volt egyszerű. Minél távolabb jutott, annál inkább fogyott az ereje. Tette egyik lábát a másik után, ám a fájdalom egyre erősebb lett minden lépés után. Érezte, hogy a léptei egyre lassabbak lesznek, a látása is kezdett homályosodni, de nem adta fel, ment, amíg a lábai bírták, ez volt az egyetlen esélye a túlélésre. Végül, több száz méterre a támadás helyszínétől, ami számára kilométereknek tűnt, egy lámpa alatt a szervezete nem bírta tovább, és összeesett.

Mary gyors léptekkel haladt az ismerős utcákon. Későre járt, és aggódott az öccse miatt, hogy ilyen sokáig kénytelen volt magára hagynia őt. Nem félt, hiszen ezen a környéken nőtt fel, ismert mindenkit, ahogyan őt is mindenki ismerte, ráadásul ez a környék még a biztonságoshoz tartozott. Ahogy egyre közelebb ért a házhoz, ahol lakott, egy alakot pillantott meg az egyik lámpa alatt, amely gyenge fénnyel töltötte meg azt a részt. Először azt hitte, hogy egy részeg csavargó az, ám ahogy közelebb ért, látta, hogy a ruházata más, mint a környékbelieké. Mikor már teljesen odaért hozzá, akkor látta meg, hogy a férfi vérzik.

- Uram, jól van? – kérdezte tőle fölé hajolva, viszont az idegen nem válaszolt. Ekkor közelebb hajolt hozzá, hogy meggyőződjön róla, még lélegzik-e. Ahogy megérintette, a férfi felnyögött, egyértelmű jeleként annak, hogy még él. A lány gyorsan felszaladt a házhoz vezető néhány lépcsőfokon, és bekopogott az első ajtón. Alig győzte kivárni, hogy az ott élő idős asszony ajtót nyisson neki.

- Mrs. Wanberg, jöjjön azonnal, segítenie kell! – mondta sürgetően, mikor az asszony feje megjelent az ajtóban.

- Valami baj van? – nézett rá riadtan a hölgy.

- Itt fekszik egy úr az ajtó előtt, mielőbb be kell vinnünk, és orvost kell hívnunk hozzá! – hadarta gyorsan a lány.

- Biztos, hogy ez jó ötlet? – nézett ki gyanakvóan a másik.

- Valószínűleg egy csavargó az – tette még hozzá.

- Nem, még sohasem láttam ezen a környéken, a ruházata alapján igen előkelő úr lehet. Jöjjön gyorsan, nincs vesztegetni való időnk, úgy látom, hogy erősen vérzik!

Az asszony ezekre a szavakra korát meghazudtolva sietett ki, és segített a lánynak a magatehetetlen testet megemelni. Mary az egyik, ő a másik oldalon karolta át a férfit, így együttes erővel, ha nehezen is, de sikerült megemelniük.

- Jut eszembe, hova óhajtja vinni?

- Vigyük fel hozzám – vágta rá rögtön minden habozás nélkül Mary.

- Ahogy óhajtja kedvesem, de Mr. Cameron nem lesz elragadtatva tőle, ha megtudja.

- Egyelőre nincs idő azzal törődni, hogy mit fog hozzá szólni, a legfontosabb, hogy felvigyük, és orvost hívjunk hozzá.

Mondani sokkal könnyebb volt, mint megtenni, de végül nagy nehézségek árán sikerült az eszméletlen idegent felcipelniük az első emeletre, és a lány lakásában az ágyra fektetni. William riadt tekintettel figyelte a két nőt, amíg nővére gyorsan meg nem szólította.

- Nincs semmi baj, ez egy úr, akinek segítségre van szüksége. – Miközben beszélt, keze gyorsan végig tapogatta az idegent, újabb sérüléseket keresve a testén. Miután meggyőződött róla, hogy két szúrt seben és zúzódásokon kívül nincs egyéb, újra az öccséhez fordult.

- Will, el kell szaladnod a doktorért, de kérlek, siess, és légy óvatos! Will! – szólt rá, mikor habozni látta a fiút. Úgy tűnt, a hangja elérte a megfelelő hatást, mert a fiú azonnal sarkon fordult, majd sietős léptekkel elhagyta a lakást. Nővére megértette, hogy kissé megrémült, hiszen az ember nem mindennap visz haza egy vérző idegent az otthonába, viszont más lehetőséget nem látott arra, hogy segítsen rajta, és minden perc számított. Gyorsan kellett cselekednie. A legfontosabb az volt, hogy a vérzést elállítsa, vagy legalábbis csökkentse. A szekrényhez lépett, kivet belőle néhány törölközőt, majd az egyiket a férfi oldalán lévő sebre helyezte, mivel, az tűnt komolyabbnak. Ahogy az anyag a férfi bőréhez ért, annak fájdalmas nyögés hagyta el az ajkát.

- Sajnálom, – mondta Mary együtt érzően – de muszáj megtennem, hogy el ne vérezzen.

- Megtenné, hogy hoz egy kis meleg vizet? – tekintett a mellette álló, őt figyelő asszonyra.

- Természetesen. – Alig néhány pillanattal később már ott is gőzölgött mellette egy mosdótálban a víz.

- Köszönöm! – Szabad kezével megpróbálta kigombolni az idegen ruháját, ám egy kézzel boldogult túl jól, ezért újra az asszonyhoz fordult.

- Segítene, kérem!

- Na de kedvesem, hova gondol?

- Segítsünk annyiban a doktornak, hogy szabaddá tesszük a mellkasát, ruhában úgy sem tudná megvizsgálni.

- Ebben igaza van – bólintott Mrs. Wanberg – de inkább tegye maga, az én kezem kissé remeg, addig én tartom a seben a törölközőt.

A lány csupán egy pillanatig habozott, mielőtt hozzákezdett volna, aztán biztos kézzel oldotta ki egyik gombot a másik után először a mellényén, majd az ingén. Miután végzett, óvatosan szétnyitotta a ruhákat, minél kisebb fájdalmat okozva az idegennek, ami nem volt könnyű, mivel ahogy a vér alvadásnak indult a vállat ért sérülés körül, kezdett belekötni a seb szélébe. Most vette igazán hasznát a melegvíznek, megnedvesített egy tiszta törölközőt, és lassan körbeitatta vele a sérülés környékét, mindaddig, amíg az anyag nem engedett. Hálás volt azért, hogy a férfi nem volt magánál, mert így valószínűleg a fájdalom elviselhetőbb volt a számára, vagy egyáltalán nem érzett semmit, ami még jobb. Úgy tűnt, a vérzés szinte teljesen elállt, viszont a vágás elég mélynek látszott. Amint végzett a vállal, figyelme a lenti szúrásra irányult. Gyengéden emelete fel róla a ruharétegeket, hogy láthassa a sebet. Még enyhén szivárgott belőle a vér, ami kissé aggasztotta, de mielőtt bármit is tett volna, megérkezett az öccse a doktorral.

Az orvos jelenléte megkönnyebbüléssel töltötte el, akinek rögtön át is engedte a helyét. Amíg vizsgálta a beteget, Mary néhány mondatban elmondta neki a történteket.

- Sok vért vesztett, még idejében sikerült rátalálnia. Ami a sebeit illeti, mélyek, de nem életveszélyesek, mindenképp össze kell varrnom őket – jelentette ki, miközben már hozzá is látott előszedni táskájából a szükséges eszközöket. A szobára mély csend telepedett, mindhárman figyelték, ahogyan az ügyes kezek gyakorlott mozdulatokkal öltik össze a vágásokat.

- Meg is vagyunk – egyenesedett fel kis idő múlva a doktor.

- Hagyok itt egy kis fájdalomcsillapítót, szüksége lesz rá, ha felébred. Az első dolga az legyen, kisasszony, hogy érdeklődik a kiléte felől. Nagyon finom úrnak nézem, bizonyára keresni fogják.

- Úgy lesz. Mennyivel tartozom?

- Semmivel, hiszen nem ismeri a beteget, gondolom, ha magához tér, majd rendezi a számlát – mosolygott az orvos. Nem szívesen vette volna el a lány pénzét, azért, mert segíteni próbált valakin.

- Köszönöm, doktor úr, hálásak vagyunk, amiért ilyen későn idefáradt – mondta Mary, és azért csak nyújtott át néhány pennyt az öregnek.

- Az orvosságért – szólt, mikor látta, hogy a másik tiltakozni akar.

- Holnap benézek, minden rendben van-e, hátha addigra az is kiderül, kit tisztelhetünk az illető személyében.

Az orvos távozása után Mary az öccsét tanulni küldte, és meggyőzte Mrs. Wanberget, hogy innen már boldogul egyedül is, nyugodtan hazatérhet. Miután végre minden elcsendesedett, összepakolt, kidobta a véres törölközőket, már úgy sem lehetett mit kezdeni velük, és átnézte a férfi ruháját, mi az, ami még megmenthető. Szinte semmi. Az inget és a kabátot teljesen átitatta a vér, a nadrágról nem is beszélve. A férfinak bizonyára nem jelent majd gondot, hogy néhány darab elvész a ruhatárából, annál inkább a lánynak, mivel valamit csak kell viselnie a férfinak, ha magához tér. Holnap kénytelen lesz szerezni néhány olcsó, tiszta használt holmit. Egyelőre egy ing, és egy nadrág megteszi. Már nem szerette volna a férfi nyugalmát bolygatni azzal, hogy kicseréli a lepedőt alatta, inkább hozott még meleg vizet, hogy lemossa a testét.

Mikor teljes egészében végig nézett rajta, látta, milyen erős testalkatú, az izmai úgy tűntek, mintha csak az emberi test domborzati térképe lenne, el sem tudta képzelni, hogyan volt bárki is képes így elbánni vele. Először az arcát tisztította meg, mozdulatai óvatosak voltak, véletlenül se okozzon neki még több fájdalmat. A rongy végig haladva a bőrén, nedves nyomot hagyott maga után, amit egy száraz ruhával finoman el is tüntetett rögtön. Ahogy fölé hajolt, tekintete néhány pillanatig elidőzött az arcán, már amennyit látni engedtek belőle az ütések nyomai. Arca egyik oldalát horzsolás fedte, szemhéja megdagadt, a szája felrepedt, ennek ellenére ő még így férfiasnak találta a vonásait. Ujjával a helyére parancsolt egy sötét tincset, amely a homlokába hullott, majd mikor rájött, mit tesz, gyorsan felegyenesedett. Ekkor a szempár egyenesen ránézett. A meglepetéstől mozdulatlanná dermedt, és vastag pír öntötte el az arcát. Úgy tűnt, mintha a férfi mondani akarna valamit, de annyira halk volt a hangja, hogy közelebb kellett hajolnia hozzá.

- Sajnálom!

- Ne tegye – válaszolta Mary kedvesen, bár fogalma sem volt róla, mit sajnál az idegen, csupán meg szerette volna nyugtatni.

- Holnapra jobban lesz – ígérte és képtelen volt elszakadni a tekintetétől, elveszett abban a barna mélységben, amely fogva tartotta. Végül a férfi mintha alig észrevehetően bólintott volna, majd lehunyta a szemét. Ő pedig néhány mély lélegzetvétel után folytatta, ahol abbahagyta. Próbált mindig csupán arra a mozdulatra koncentrálni, amit éppen tett, és mielőbb végezni vele. Ahogy egyre lejjebb haladt, úgy lett egyre zaklatottabb. Amint elérte az alsónadrágot, habozni kezdett. Az öccse gyermeki testén kívül még nem látott meztelen férfit, hajtotta a kíváncsiság, ráadásul nem is festett túl jól a véres anyag, nem tudta mitévő legyen. Végül a szemérme győzedelmeskedett, hiszen, hogyan vette volna ki magát, hogy idegen férfi nemi szervét törölgeti? Annyit engedett magának, hogy egészen combtőtől törölte meg a lábait, ami már így elég nagy merészségnek tűnt neki. Amint végzett, azonnal óvatosan be is takarta a testet.