Méltatás

„Matthieu Ricard együttérzéssel, éles logikával és ragadós humorral világít rá az emberi lények potenciáljáról való hamis és korlátolt előfeltételezéseinkre, és megmutatja, hogy a valódi, tartós boldogság nem csupán lehetséges, de születésünk okán jogunk van hozzá. Ez egy figyelemre méltó könyv az egyik legbölcsebb és legmegbízhatóbb spirituális barátunktól.”

– Richard Gere

„A boldogságot nem lehet könyvekben megtalálni, de ha az olvasás elősegítheti a tektonikus mozgást az életedben és az elmédben a robosztus, valódi, mélyen gyökerező boldogság felé, akkor ezt érdemes olvasni.”

– Jon Kabat-Zinn, a Coming to Our Senses (Önmagunkhoz térni) szerzője

„Világos, hogy Ricard olyasvalaki, aki tudja, mire van, és mire nincs szükség a boldogsághoz, és új könyvében bölcs tanácsot ad a témában. A Boldogság több önsegítő könyvnél vagy útmutatónál: egy kiterjedt meditáció a »létezés módjáról«, amely magába foglalja a boldogságot. Már a fogalomról alkotott definíciója is – »a virágzás mély érzete, amely egy kiemelkedően egészséges elméből fakad« – elegendő, hogy átalakulást idézzen elő. Ricard elegáns stílusa és spirituális tekintélye a Boldogságot a téma legméltóbb feldolgozásává teszi Őszentsége a Dalai Láma mára klasszikussá vált 1998-as könyve, A boldogság művészete (Trivium Könyvkiadó, Budapest, 2008) óta.”

– Phil Catalfo, Yoga Journal

„Ricard kecsesen és tiszta stílusban izgalmas elképzeléseket és gyakorlati eszközöket ajánl ahhoz, hogy jobban megértsük önmagunkat és a világhoz fűződő viszonyunkat.”

– Dr. Paul Ekman, a Leleplezett érzelmek

(Kelly Kiadó, Budapest, 2011) szerzője

„Matthieu Ricard olyan tisztasággal, bölcsességgel, gyönyörű lélekkel és nyugalommal tárja fel a boldogság nyitját, hogy ez önmagában is bizonyíték a tisztább életprogramra, melyet oly ragyogó (és szabatos) egyszerűséggel vázol. Olyan őt olvasni, mintha a remetelakjában időznénk a Himalájában, és úgy néznénk a világra, ahogy az valóban van, de mindezt a melegség és az átalakulás lehetőségének érzete kísérné.”

– Pico Iyer, a The Global Soul (A globális lélek) szerzője

„Ha jobban, boldogabban akarsz élni, ezt a könyvet kell elolvasnod. Összekapcsolja a buddhista bölcsességet a modern pszichológiával, hogy a 21. században elérhető legjobb életfilozófiát és gyakorlatát alapozza meg. Végezd a gyakorlatait, és megbékélsz.”

– Richard Layard, a London School of Economics professzora és a Happiness: Lessons from a New Science (Boldogság: Leckék egy új tudományból) szerzője

„Ez a megvilágító kötet tele van hasznos meglátásokkal az elménk és érzelmeink működéséről, Ricard útmutatójának e két kulcsaspektusáról ehhez az elengedhetetlen képességhez… Sodró lendülettel vizsgálja a zárófejezetekben a boldogság, a kedvesség, az alázat, az optimizmus, az idő folyása, valamint annak kapcsolatát, hogy miképp nézhetünk szembe nyugodtan a halállal.

– Frederic és Mary Ann Brussat, Spirituality and Practice (Spiritualitás és gyakorlat)

„E könyv olvasói egy rendkívüli emberi lény társaságában fogják találni magukat, aki egyaránt otthon van a nyugati kultúrában és tudományban, valamint a tibeti buddhizmus költészetében és bölcsességében, és aki egyértelműen döntött az egyik mellett. Ricard megragadó személyes története gyönyörűen illusztrálja üzenetét, miszerint a boldogság az elme, nem pedig a körülmények irányításában található.”

– Daniel Kahneman, Princeton Egyetem;

a közgazdaságtan 2002-es Nobel-díjasa

„Ricard tanácsa egyszerű, de bölcs. Ha boldog akarsz lenni, lassíts, tekints befelé, és próbálj másoknak segíteni meglelni egy kis boldogságot… A Boldogság felhasználóbarát, szépen megírt bevezető a buddhista ösvényhez.”

– Don Lattin, San Francisco Chronicle

„Ebben a roppant olvasmányos és felvilágosító kötetben Matthieu Ricard kulcsokat ajánl nekünk elménk azon kamráihoz, melyekben a béke lakozik. Elegáns leírása megmutatja, hogy a szelffel való elfoglaltság minket hátráltató vágyakhoz, gondolatokhoz és érzésekhez vezet, amelyek akadályait képezik a valódi felszabadulásnak.”

– Dr. Aaron Beck, a Cognitive Therapy and the Emotional Disorders (Kognitív terápia és az érzelmi rendellenességek) szerzője

Matthieu Ricard

Boldogság

Dzsigme Kience Rinpocsének

Matthieu Ricard

Boldogság

Hogyan fejlesszük az élet legfontosabb képességét?

Budapest, 2021

A mű eredeti címe: Plaidoyer pour le bonheur

A művet eredetileg a NiL éditions, a Les Éditions Robert Laffont tagja jelentette meg 2003-ban, Franciaországban.

A fordítás a Happiness – A Guide Developing Life’s Most Important Skill című angol verzióból készült, amelyet a Little, Brown and Company, a Hachette Book Group tagja jelentetett meg az Egyesült Államokban, 2006-ban.

www.HachetteBookGroupUSA.com

© NiL éditions, 2003

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2021

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-207-3

© Fordította: dr. Herczegh Máté

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Klimó Petra

Borítótervezés: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva. E kiadvány egyetlen része sem sokszorosítható, terjeszthető vagy továbbítható semmilyen formában, vagy bármilyen eszközzel, illetve nem tárolható adatbázisban vagy visszakeresési rendszerben a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A könyvet Igepa papírra nyomtattuk, mely német erdőgazdaságból származik.

Minden egyes kivágott fa után három új fát ültetnek, így az erdőség évről évre fenntartható módon növekszik. Fehérítési eljárásukban semmiféle kémiai anyagot (különösen klórvegyületeket) nem használnak.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

1. A boldogságról szólva

2. A boldogság az élet értelme?

3. Egy kétirányú tükör: befelé nézni, kifelé nézni

4. Hamis barátok

5. Lehetséges-e a boldogság?

6. A szenvedés alkímiája

7. Az egó fátylai

8. Amikor a gondolataink válnak a legrosszabb ellenségeinkké

9. Az érzelmek folyója

10. Háborgó érzelmek: az orvosságok

11. Vágy

12. Gyűlölet

13. Irigység

14. A nagy ugrás a szabadságba

15. A boldogság egy szociológiája

16. Boldogság a laboratóriumban

17. Boldogság és altruizmus: A boldogság tesz kedvessé, vagy a kedvesség tesz boldoggá?

18. Boldogság és alázat

19. Optimizmus, pesszimizmus és naivitás

20. Aranyidő, ólomidő, elpazarolt idő

21. Egynek lenni az idő folyásával

22. Az etika mint a boldogság tudománya

23. Boldogság a halál jelenlétében

24. Egy ösvény

Köszönetnyilvánítás

„A boldogság nem jön automatikusan.

Nem ajándék, melyet a jószerencse ránk ruház,

és a balszerencse visszavesz. Egyedül rajtunk múlik.

Nem egyik napról a másikra leszünk boldogok,

hanem türelmes munkával, nap nap után.

A boldogságot építjük, ehhez pedig erőfeszítésre és időre

van szükség. Ahhoz, hogy boldogokká váljunk,

meg kell tanulnunk megváltoztatni önmagunkat.”

Luca és Francesco Cavalli-Sforza[1]

1. Luca és Francesco Cavalli-Sforza, La Science du bonheur (Paris: Odile Jacob, 1998).

Előszó

Amikor először találkoztam Matthieu Ricard-ral, egy számítógép-képernyő fölött görnyedt a Secsen kolostor egy hátsó szobájában, a nepáli Katmanduban. Matthieu éppen egy csapat szerzetest felügyelt, akik aprólékos gonddal másoltak szövegeket, szóról szóra gépelve be őket a tradicionális, hosszú téglalap alakú, táblanyomattal készült papíroldalakról egy számítógépprogramba, speciálisan erre tervezett tibeti betűtípussal.

Amit korábban faragott könyvborítók között tároltak sárguló, kézzel készített papírok halmaiként, immár digitálissá lett egy olyan elektronikus térben, amely elfér a tenyerünkben. A digitális kor elérte a kolostort. Aki hozzáfér egy számítógéphez, ma olyan szövegeket is elérhet, amelyeket évszázadokig kizárólag remetelakokban és kolostorokban lehetett fellelni Tibet magasban nyújtózó, rejtett völgyeiben. Matthieu abban segédkezett, hogy átmentsék az ősi világ bölcsességét a modernitáséba.

Ő tűnik a tökéletes jelöltnek erre a feladatra. Az egyik legjobb oktatási háttérrel rendelkezik, melyet a modern világ nyújtani képes. A tekintélyes Pasteur Intézetben szerzett doktori fokozatot biológiából, ahol egy Nobel-díjas tudós volt a fő témavezetője. Mégis több mint negyed évszázadot töltött buddhista szerzetesként a Himalájában azzal a céllal, hogy napjaink legnagyobb tibeti tanáraitól tanuljon.

Újabban az Elme és Élet Intézet (Mind and Life Institute) berkein belül dolgoztam együtt Matthieu-vel, amely nyugati tudósok és buddhista mesterek együttműködését teszi lehetővé. A folyamatban lévő párbeszéd olyan figyelemreméltó eredményeket hozott, amelyek megmutatják, hogy a meditáció miként képes átalakítani az agyat azáltal, hogy megerősíti azon központokat, melyek a pozitív érzések és az együttérzés mögött húzódnak meg.

Erről Matthieu példátlan tekintéllyel szól. Láttam, miként dolgozik együtt Richard J. Davidsonnal, a Wisconsin–Madison Egyetem Affektív Idegtudomány Laboratóriumának professzorával, amint tapasztalt meditálókon elvégezhető agyvizsgálatok sorozatát tervezik meg. Matthieu egyszerre volt kulcsszereplője annak a döntésnek, hogy milyen méréseknek lenne a legtöbb értelmük, és ő volt az első kísérleti alany is.

Az első kísérletek során Matthieu befeküdt az MRI zajos bendőjébe, abba a diagnosztikai képalkotó szerkezetbe, amely a gépben fekvő alany teste körül forgó-suhogó, hatalmas mágneseket használ. Az MRI precíz képet nyújt a személy agyáról (vagy egyéb belső szövetéről), ugyanakkor ez sokaknak komoly megpróbáltatást jelent: néhányan pánikba esnek az ijesztő gépbe való bezártságtól. Matthieu három óránál tovább tűrte a fogságot, miközben a meditáció különböző fajtáinak – koncentráció, vizualizáció és együttérzés – lépéseit járta végig.

E kimerítő ülés végén szinte rohantunk a szobába megnézni, hogy bírta – kissé tartottunk a megpróbáltatás rá gyakorolt hatásaitól. De Matthieu mosolyogva bukkant elő a gépből, és ennyivel kommentálta a dolgot: „Mint egy minivakáció!”

Ez a reakció olyasvalamire, ami a legtöbb ember számára rettenetesen nyomasztó, az elme egy különös állapotáról árulkodik; egy olyan képességről, mely lehetővé teszi, hogy az élet viszontagságaival nyugalommal nézzünk szembe – akár örömmel is. Rádöbbentem, hogy Matthieu teljes mértékben rendelkezik ezzel az életörömmel.

A pszichoanalitikus C. G. Jung egyszer úgy írta le a „gnosztikus közvetítő” szerepét, mint aki fejest ugrik a spirituális mélységekbe, majd felemelkedik, hogy elhozza a belső lehetőségek vízióját nekünk, többieknek. Matthieu betölti ezt a szerepet.

Túl a szépen finomított-építgetett érzelmi világán, Matthieu-t mindig csöndes éleselméjűség és szellemesség jellemzi. Láttam az Elme és Élet ülésein, melyek során Őszentsége a Dalai Láma tudományos témákban merül el nyugati szakértők csoportjaival. Matthieu gyakran képviseli a buddhista perspektívát, és olyan rugalmas intelligenciával beszél, amely könnyedén szövi össze a spirituális és tudományos paradigmákat.

A Boldogságban egyszerre merít könnyedén a tudományos kutatások és a filozófia világából, valamint a buddhista hagyományok bölcsességével való mély ismereteiből: e folyamok pedig tökéletesen érnek és fonódnak össze egyetlen felajánlássá. Az ebből származó belátások egyszerre inspirálóak és gyakorlatiasak. Az itt megidézett boldogság megkérdőjelezi az örömről alkotott hétköznapi fogalmainkat, meggyőző módon érvel a megelégedés és az altruizmus mellett a „jó élmények” gyűjtögetésével és az énközpontú kielégüléssel szemben. Ezen túl Matthieu tanácsot ad, miként fejleszthetjük mindannyian az ilyen boldogságra való kapacitásunkat.

Ugyanakkor Matthieu nem gyors megoldást kínál, mivel nagyon jól tudja, hogy az elme képzése energiát és időt igényel. Ehelyett a szenvedés és a boldogság mögött húzódó mechanizmusok gyökerét vizsgálja, frissítő belátásokat nyújt az elmeműködésbe, és stratégiákat kínál arra, hogy miként kezelhetjük legnehezebb érzelmeinket. Az eredmény egy megbízható térkép, melyre a valódi jóllét feltételeinek fejlesztését lehet alapozni.

Néhány nappal azután, hogy a feleségem és én először találkoztunk Matthieu-vel, úgy alakult, hogy pár órát együtt töltöttünk a katmandui repülőtéren, a végtelenségig késleltetett járatokra várva. Az órák mégis percekként szálltak el a Matthieu közelségéből származó puszta öröm miatt. Kétség nem fér hozzá, hogy ő az egyik legboldogabb ember, akit ismerek – és a boldogság ragályos. Kívánom, hogy az olvasóra is hasonlóképp ragadjanak át az e lapokon található örömök.

Daniel Goleman

Mendocino, Kalifornia

2005. október

Bevezetés

Amikor kora reggel a remetelakom előtti réten üldögélek, a tekintetem több száz kilométernyi fenséges, a felkelő nap fényében tündöklő himalájai csúcson pihen. A táj nyugalma természetesen és ellenállás nélkül olvad össze a bennem lévő belső békével. Bizony, hosszú út vezetett ide a Pasteur Intézetből, ahol harmincöt évvel ezelőtt sejtosztódással kapcsolatos kutatásokat végeztem, az Escherichia coli baktérium kromoszómájának génjeit feltérképezve.

Ez elég éles fordulatnak tűnhet. Lemondtam volna a nyugati világról? A lemondás, legalábbis ahogy a buddhisták használják, nagyon félreértett fogalom. Nem arról szól, hogy feladjuk, ami jó és szép. Milyen ostobaság is lenne! Sokkal inkább arról, hogy leválasztjuk magunkról, ami nem kielégítő, és elszántan közeledünk afelé, ami a leginkább fontos. Szabadságról és értelemteljességről szól – a mentális zavarodottságtól és énközpontú szenvedésektől való szabadságról, a belátáson és szerető kedvességen alapuló értelemről.

Húszévesen volt egy elképzelésem arról, hogy mit nem szeretnék – egy értelem nélküli életet –, de arra már nem sikerült rájönnöm, hogy mi legyen helyette. A serdülőkorom távolról sem volt unalmas. Emlékszem az izgalomra tizenhat évesen, amikor egy újságíró barátom révén részt vehettem egy ebéden Igor Sztravinszkijjel. Mindent magamba szívtam, amit mondott. Dedikálta nekem egy kevéssé ismert munkáját, az Agon kottájának egy példányát, amiért kifejezetten odavoltam. Ezeket a szavakat írta: „Az Agon Matthieu-nek, amit én magam is nagyon kedvelek.”

Nem volt hiány felvillanyozó találkozásokban abban az intellektuális körben, melyben a szüleim mozogtak. Édesanyám, Yahne Le Toumelin – aki maga is buddhista apáca lett – ismert festőművész, tele élettel, költészettel és emberi melegséggel, a szürrealizmus és a kortárs művészet nagy alakjainak volt barátja: Andre Bretonnak, Leonora Carringtonnak és Maurice Bejart-nak, akinek hatalmas színházi díszleteket festett. Édesapám Jean-François Revel írói álnéven a francia intellektuális élet egyik oszlopává vált, felejthetetlen vacsorákat adott a kor nagy gondolkodóinak és kreatív elméinek: Luis Buñuelnek; Emmanuel Ciorannak, a kétségbeesés filozófusának; Mario Suaresnek, aki felszabadította Portugáliát a fasizmus igája alól; Henri Cartier-Bressonnak, az „évszázad szemének” és még sokaknak.

1970-ben apám megírta a Ni Marx ni Jésust (Sem Marx, sem Jézus), melyben kifejtette, miként veti el a politikai és vallásos totalitarianizmust egyaránt. A könyv az Egyesült Államok bestsellerlistáján volt egy teljes éven át.

1967-ben felvettek fiatal kutatónak a Pasteur Intézetbe François Jacob sejtgenetikai laborjába, aki épp azelőtt nyerte el az orvosi Nobel-díjat. Együtt dolgoztam a sejtbiológia néhány nagy nevével, köztük Jacques Monod-val és Andre L. Woff-fal, akik mindennap együtt ebédeltek a könyvtár egyik sarkában lévő közösségi asztalnál a világ minden tájáról érkezett tudóssal. François Jacobnak csupán két doktori hallgatója volt – egy közös barátunknak bizalmasan megsúgta, hogy nemcsak az egyetemi munkásságom miatt vett szárnyai alá, hanem azért is, mert hallotta, hogy csembalót tervezek építeni, amely álom végül nem valósult meg ugyan, mégis helyet nyert nekem a hőn áhított laboratóriumban.

Szerettem továbbá a csillagászatot, a síelést, a vitorlázást és az ornitológiát. Húszévesen publikáltam egy könyvet a költöző állatokról.[2] Egy hivatásos vadvilágfotós barátomtól fényképezni tanultam, és sok hétvégét töltöttem azzal, hogy vöcsköket és vadludakat követtem a sologne-i mocsárban és az Atlanti-óceán partjai mentén. A teleket a hazai Alpok lejtőin való síeléssel, a nyarakat az óceánon töltöttem nagybátyámmal, a tengerész Jacques-Yves Le Toumelinnal (és barátaival), aki röviddel a második világháború után az elsők között hajózta körbe a földgolyót kilencméteres vitorlásán. Bemutatott mindenféle különös embernek – kalandoroknak, felfedezőknek, misztikusoknak, asztrológusoknak és metafizikusoknak. Egy nap elmentünk meglátogatni egy barátját, de csak az ajtajára tűzött cetlit találtuk párizsi lakásán: „Sajnálom, hogy elkerültük egymást – Timbuktuba indultam gyalog.”

Az élet közel sem volt unalmas, valami lényeges mégis hiányzott. 1972-ben, amikor huszonhat éves voltam, és elegem lett a párizsi életből, eldöntöttem, hogy az indiai Dardzsilingbe költözöm a Himalája árnyékába, hogy egy nagy tibeti mestertől tanuljak.

Hogy értem ehhez a válaszúthoz? A feltűnő egyéniségeknek, akikkel találkoztam, mind megvolt a maga különleges géniusza. Szerettem volna úgy zongorázni, mint Glenn Gould, úgy sakkozni, mint Bobby Fischer, rendelkezni Baudelaire poétikai tehetségével, de nem éreztem ösztönzést arra, hogy emberi szinten olyanná váljak, mint ők. A művészi, tudományos és intellektuális tulajdonságaik ellenére, ha az altruizmust, a világra való nyitottságot, az eltökéltséget és az életörömöt (joi de vivre) nézzük, a képességeik nem voltak sem jobbak, sem rosszabbak, mint bármelyikünké.

Minden megváltozott, amikor néhány olyan figyelemre méltó emberi lénnyel találkoztam, akik megtestesítették azt, amilyen egy beteljesített emberi élet lehet. E találkozások előtt az olvasás révén olyan jelentős alakok inspiráltak, mint Martin Luther King és Mohandász Gandhi, akik emberi tulajdonságaik puszta erejével képesek voltak másokat arra motiválni, hogy változtassanak az életmódjukon. Amikor húszéves lettem, láttam egy dokumentumfilm-sorozatot, amelyet egy barátom, Arnaud Desjardins készített nagy spirituális mesterekről, akik Tibetből menekültek el a kommunista Kína könyörtelen inváziója elől. Akkor már menekültként éltek Indiában és Bhutánban. Megdöbbentettek. Fizikai megjelenésükben nagyon különböztek egymástól, de feltűnően hasonló belső szépség, könyörületes erő és bölcsesség áradt mindannyiukból. Nem kerekedhettem fel, hogy találkozzak Szókratésszel, lássam Platónt vitatkozni, vagy Szent Ferenc lábainál ülhessek, de hirtelen ott volt belőlük két tucat a szemem előtt. Gyorsan úgy döntöttem, hogy Indiába utazom, és találkozom velük.

Hogyan is írjam le első találkozásomat Kandzsur Rinpocsével 1967 júniusában, melyre egy kis fakunyhóban került sor néhány kilométerre Dardzsilingtől? Belső jóságot sugárzott, háttal ült egy ablaknak, amely egy olyan felhőtengerre nyílt, amin keresztül a magasztos Himalája tört fel több mint hétezer méter magasra. A szavak elégtelenek ahhoz, hogy kifejezzék a mélységet, nyugalmat és együttérzést, amely áradt belőle. Három héten keresztül teljes napokon át ültem vele szemben, és az volt a benyomásom, hogy azt csinálom, amit az emberek meditálásnak neveznek – más szóval, egyszerűen próbáltam összeszedni magam a jelenlétében, és meglátni, mi fekszik a gondolataim vetítővásznán túl.

De csak az Indiából való visszatérésem után, miközben az első évemet töltöttem a Pasteur Intézetben, döbbentem rá, hogy milyen fontos volt az a találkozás Kandzsur Rinpocsével. Tudatára ébredtem, hogy egy olyan valóságot találtam, amely az egész életemet ösztönözheti, irányt és értelmet adva neki. Az ezt követő utazások során, melyeket nyaranta tettem 1967 és 1972 között, egyszer csak feltűnt, hogy minden alkalommal megfeledkezem egész európai életemről, amikor Dardzsilingbe érek. Ezzel ellentétben az év hátralévő részében, miközben a Pasteur Intézetben időztem, a gondolataim állandóan visszaszálltak a Himalájához. A tanárom, Kandzsur Rinpocse azt javasolta, fejezzem be doktori tanulmányaimat, úgyhogy nem siettettem a dolgokat. És habár sok évet vártam, nem volt nehéz meghozni a döntést, amit azóta sem bántam meg: hogy menjek, és éljek ott, ahol lenni akartam.

Apám mély csalódással nézte, ahogy hirtelen véget vetek egy karriernek, melynek kezdetei véleménye szerint ígéretesek voltak. Ráadásul meggyőződéses agnosztikusként nem vette túl komolyan a buddhizmust, habár, ahogy írta: „Nem volt vele bajom, mert hamisítatlan és egyenes megközelítésmódja sajátos pozíciót biztosít számára a vallásos doktrínák között, amely elnyerte számára a legszigorúbb nyugati filozófusok némelyikének tiszteletét is.”[3] Habár sok éven át nem láttuk túl gyakran egymást (meglátogatott Dardzsilingben és később Bhutánban), meghitt maradt a viszonyunk, és amikor újságírók kérdezték erről, ezt felelte: „Az egyetlen, ami elsötétítette kapcsolatunkat, a közöttünk tornyosuló ázsiai monszunfellegek voltak.”

Amit felfedeztem, sosem igényelt vak hitet. Az elme egy gazdag, gyakorlatias tudománya volt, az élet altruisztikus művészete, egy értelemteli filozófia és lelki gyakorlat, amely valódi belső átalakuláshoz vezetett. Az elmúlt harmincöt évben egyszer sem találtam magam ellentmondásban a tudományos szellemmel, ahogy ezt értem – vagyis az igazság utáni empirikus kutatásként. Találkoztam továbbá emberi lényekkel, akik tartósan boldogok voltak. Sőt, többek is annál, amit általában boldognak hívunk: a valóság és az elme természetébe való mély belátás és a mások iránti jóindulat hatotta át és töltötte meg őket. Azt is megértettem, hogy habár néhány ember természetéből adódóan boldogabb, mint mások, a boldogságuk még mindig törékeny és hiányos, és hogy a tartós boldogságnak mint létmódnak az elérése egy képesség. Az elmét megedzeni és az olyan emberi tulajdonságokat fejleszteni, mint a belső béke, a tudatos jelenlét és az altruisztikus szeretet, kitartó erőfeszítést igényel.

Minden adott volt, hogy megtaláljam az utat egy teljes élethez: egy mély és józan gondolkodásmód, valamint azok eleven példája, akik szavaikban és cselekedeteikben megtestesítik e bölcsességet. Teljes mértékben hiányzott az „azt tedd, amit mondok, ne azt, amit teszek”, amely olyan sok útkeresőt eltántorít szerte a világon.

A következő hét évet Dardzsilingben töltöttem. Kandzsur Rinpocse közelében éltem 1975-ben bekövetkezett haláláig, aztán folytattam a tanulást és a meditálást egy kis remetelakban kicsivel a kolostor felett. Megtanultam a tibetit – a nyelvet, amelyet leginkább beszélek mostanában a keleti hétköznapi életemben. Ekkor találkoztam második fő tanárommal, Dilgo Kience Rinpocsével, akivel tizenhárom felejthetetlen évet töltöttem Bhutánban és Indiában. Korának egyik nagy tudósa volt, akit mindenki tisztelt Bhután királyától a legszerényebb földművesig, és aki Őszentsége a Dalai Láma közeli tanítója lett. Belső utazása rendkívül mély tudáshoz vezette, és ez lehetővé tette, hogy mindenkinek, akivel csak találkozott, a szerető kedvesség, bölcsesség és együttérzés forrásaként szolgálhasson.

Folyamatosan érkeztek hozzá más tanárok és tanítványok, hogy találkozhassanak és tanulhassanak vele, úgyhogy amikor tibeti szentírásokat kezdtem fordítani nyugati nyelvekre, mindig kéznél voltak a tudás ezen élő kincstárai, akikhez magyarázatokért fordulhattam a szövegekkel kapcsolatban. Kience Rinpocse tolmácsaként is szolgáltam, elutaztam vele Európába és Tibetbe is, amikor először tért vissza a havak országába harminc év száműzetés után. Tibetben csak romok maradtak. Hatezer kolostort romboltak le, és a túlélők közül sokan tizenöt vagy húsz évet töltöttek munkatáborokban – ellentétben azon millió tibetivel, akik meghaltak az éhezés és az üldöztetés következtében. Kience Rinpocse visszatérése olyan volt, mint a hirtelen napkelte egy hosszú, sötét éjszaka után.

Előbb Indiában, aztán Bhutánban egyszerű életet éltem. Néhány havonta kaptam levelet, nem volt rádióm, és keveset tudtam arról, mi zajlik a világban. 1979-ben Kience Rinpocse kolostorépítésbe kezdett Nepálban, hogy megmentse a tibeti örökséget. Művészek, tudósok, meditálók, emberbarátok és sokan mások csődültek a Secsen kolostorba. Ott élek többé-kevésbé folyamatosan Kience Rinpocse 1991-ben bekövetkezett halála óta, Rabdzsam Rinpocsének – aki az ő unokája, valamint a Secsen apátja – nyújtva segítséget, hogy beteljesítsük tanárunk látomását.

Egy nap valaki felhívott Franciaországból, hogy szeretnék-e kiadni egy apámmal való beszélgetést. Nem vettem túl komolyan az ajánlatot, és ezt feleltem: „Felőlem rendben. Csak kérdezzék meg apámat.” Azt hittem, többet nem is fogok hallani az ügyről. Nem tudtam elképzelni agnosztikus apámat, ahogy a nevét adja egy olyan könyvhöz, amelyben egy buddhista szerzetessel folytat párbeszédet, még ha a saját fia is az illető. De tévedtem. Egy ebéd során a kiadó több könyvötletet is javasolt apámnak, melyeket azonnal elutasított, továbbra is inkább a gasztronómia művészetére összpontosítva. Amikor azonban a desszert alatt a kiadó felvetette a dialógus ötletét, apám lefagyott, és néhány másodperc csönd után azt felelte: „Ezt nem utasíthatom vissza.” Ez jelentette a csöndes, névtelen életem végét.

Amikor tudomást szereztem a válaszáról, kissé aggódni kezdtem, hogy apám, aki híres arról, hogy a szerinte téves elképzeléseket könyörtelenül földbe döngöli, engem is darabokra tép. Szerencsére a találkozóra hazai pályán került sor. Apám Nepálba jött, és tíz napot töltöttünk egy erdei fogadóban a Katmandu-völgy felett, ahol felvettük a beszélgetéseinket – másfél órát reggel, és még egy órát délután. A nap hátralévő részében együtt sétálgattunk az erdőben. Ő is aggódhatott kissé, talán amiatt, hogy a vita nem fog megfelelni az intellektuális elvárásainak, mert az első nap végén azonnal faxot küldött a kiadónknak, Nicole Lattes-nak, hogy közölje: „Minden jól halad.” Korábban vázoltam neki témák egy kimerítő listáját. Amikor először ránézett, felkiáltott: „De hisz ez minden, amiről a filozófusok az elmúlt kétezer évben beszéltek!” Akárhogy is, folytattuk, teltek a napok, majd a végső beszélgetés alkalmával visszajött a listával, és rámutatott néhány hátralévő témára, mondván: „Hát, ezekről még nem beszéltünk.”

A könyvünk, a Le moine et le philosophe (A szerzetes és a filozófus) azonnali siker lett. Több mint 350 ezer példányt nyomtattak Franciaországban, és lefordították huszonegy nyelvre. Meghívtak számtalan tévéműsorba, és magába szippantott a médiatevékenység örvénye. Habár örömmel osztottam meg néhány általam mélységesen értékelt gondolatot, amelyek oly sokat adtak az életemnek, ez az epizód arra is ráébresztett, hogy milyen mesterséges módon jön létre egy híresség. Ugyanaz a pasas voltam, hirtelen mégis nyilvános figura lett belőlem.

Az is derengeni kezdett, hogy sokkal több pénz áll majd házhoz, mint amit valaha elképzeltem – nem semmi változás, tekintve, hogy hosszú éveken át éltem Indiában havonta 50 dollárból. Mivel nem tudtam elképzelni magam, ahogy nagy házat veszek úszómedencével, úgy döntöttem, hogy a bevétel egészét, az ahhoz való jogokat és minden későbbi könyv bevételét egy alapítványnak adományozom, amely humanitárius és oktatási projekteket visz véghez Ázsiában. A döntés megnyugtatott. A humanitárius projektek azóta az életem középpontjába kerültek, és néhány elkötelezett önkéntes barátommal és nagylelkű adakozóval, az apátom, Rabdzsam Rinpocse ihletének égisze alatt sikerült felépíteni és működtetni több mint harminc klinikát és iskolát Tibetben, Nepálban és Indiában. Úgy érjük ezt el, hogy alig költünk 1 százalékot általános költségekre.

Ezek után jött a tudományhoz való visszatérés. Két lépésben történt: először a fizika és a külső világ természetével, aztán a kognitív tudományok és az elme természetével.

Amikor Trinh Xuan Thuan – egy ismert asztrofizikus a Virginiai Egyetemről – felajánlotta, hogy beszélgessünk a buddhizmusról és a tudományról, nem tudtam ellenállni, mivel sok kérdésem állt csőre töltve egy fizikus számára a jelenségek világának természetét illetően. Thuan és én egy andorrai nyári egyetemen találkoztunk 1997-ben. A fenséges pireneusi tájban tett hosszú sétáink során egy sor érdekes beszélgetést folytattunk. „Dolgok”-e az atomok, vagy pusztán „megfigyelhető jelenségek”? Megáll-e egy elemzés során az univerzum „első okának” fogalma? Van-e szilárd valóság a látszatok fátyla mögött? Az univerzum „egymástól függő eseményekből” vagy „autonóm entitásokból” épül-e fel? Meghökkentő párhuzamokra bukkantunk aközött, ahogy a koppenhágai iskola értelmezi a kvantumfizikát, és ahogy a buddhizmus elemzi a valóságot. Találkozó találkozót követett, és megszületett a The Quantum and the Lotus (A kvantum és a lótusz).

Ennek a párbeszédnek leginkább a tudomány filozófiai, etikai és emberi aspektusaihoz volt köze. A következő lépés – melyben a mai napig maximálisan részt veszek – az olyan tudományos kutatásokban való együttműködésem lett, amelyek a buddhista gyakorlat szívét célozzák meg: az elme transzformálását.

Megboldogult spirituális barátom, az úttörő idegtudós Francisco Varela mindig azt mondta nekem, hogy a kognitív tudományok és a buddhista elmélkedők közötti együttműködés az ideális út, mivel óriási lehetőségeket rejt magában nemcsak az emberi elme megértésében, hanem hogy tényleges tudományos kísérleteket végezhessünk rajta. Francisco maga Adam Engle amerikai üzletemberrel karöltve társalapítója volt az Elme és Élet Intézetnek, amely találkozókat segít elő és szervez meg vezető tudósok és Őszentsége a Dalai Láma között, akit mindig is rendkívüli módon érdekelt a tudomány.

Először 2000-ben csatlakoztam az Elme és Élet találkozókhoz Dharamszalában, Őszentsége a Dalai Láma indiai székhelyén. A téma „kártékony érzelmek” volt. Az egyik legizgalmasabb találkozóra sikeredett a terület néhány legnagyobb tudósával, beleértve Francisco Varelát, Richard J. Davidsont, Paul Ekmant és másokat, Daniel Goleman elnökletével. Az ötnapos beszélgetést egyedülálló éleselméjűség, nyitottság és mély törekvés hatotta át, hogy valami egyedülállóval és hasznossal járuljunk hozzá az emberiséghez. Engem arra kértek, hogy adjam elő a buddhista nézőpontot az érzelmek kezelésének különböző módjairól. Olyan furcsán éreztem magam, mint egy kisiskolás a vizsgán, hogy ezt épp Őszentsége a Dalai Láma jelenlétében kell tennem, aki százszor jobban ismeri nálam a témát. Addigra egy évtizede voltam Őszentsége tolmácsa, úgyhogy az elmémben felvettem a tolmács megszokott szerepét, és próbáltam a tudósokból és ötvennél több nézőből álló közönségre koncentrálni és arra, hogy közvetítsem a tanáraimtól tanultak esszenciáját. Ahogy folyt a találkozó, világossá vált, hogy összeállítható egy kutatási program. Meg lehet hívni szakértő meditálókat a laboratóriumokba, hogy megvizsgálják többévnyi elmegyakorlat eredményeit. Hogyan változik meg a képességük, hogy kezeljék az érzelmeket – vagy akár maga az agyuk? Az ilyenfajta kutatás mindig is Francisco egyik álma volt. Richard Davidsonnal és Paul Ekmannal összeállítottak egy tervezetet. Ennek a most is tartó együttműködésnek a története, melynek közeli részesévé váltam, megtalálható Daniel Goleman Romboló érzelmek (Trivium Kiadó, Budapest, 2005) c. munkájában és e könyv 16. fejezetében.

Nagyon izgalmas volt visszatérni a tudományhoz harminc év kihagyás után, ráadásul ilyen nagy tudósok közé. Kíváncsi voltam, hogy a legújabb tudományos kísérleti módszerek feltárnak-e elkülönülő agyi szignált vagy „ujjlenyomatot” az olyan különböző meditatív állapotok közt, mint amilyen a fókuszált figyelem vagy az együttérzés. Az is nagyon érdekelt, hogy egy csoport gyakorlott meditáló hasonló eredményeket produkál-e, mint a gyakorlatlan alanyok, illetve miben különböznek egymástól. Azóta is rendkívüli módon élvezem azt a felemelő és meleg atmoszférát, melyben ez az együttműködés zajlik. Most, hogy elkezdtek megjelenni az első tudományos cikkek, azt hiszem, egy úttörő kutatás küszöbén állunk.

Az évek alatt egyre többet foglalkoztam fotózással is, kiadtam öt ezzel kapcsolatos könyvet. Szerencsésnek érzem magam, hogy képeken keresztül megoszthatom a velem élők és világuk belső és külső szépségét, és hogy némi reményt nyújthatok az emberi természet számára.

És hogy miért épp most született egy könyv a boldogságról? A „francia kivétel” tipikus esetével kezdődött. Némely francia értelmiségi megveti a boldogságot, és meglehetősen nagy hangon teszi ezt. Vitatkoztam egyikükkel egy francia magazin hasábjain, és arra gondoltam, ha valaha könyvet írok még, abban lesz egy fejezet a témáról. Mindeközben Paul Ekman, Richard Davidson, Alan Wallace és én az észak-kaliforniai partvidéki vadonban töltöttünk két napot, hogy tanulmányt írjunk Buddhista és pszichológiai perspektívák az érzelmekről és jóllétről[4] címmel. Rájöttem, hogy a téma annyira központi az emberi életben, hogy méltó a mélyreható vizsgálatra. Egy éven át mindent elolvastam a boldogságról és a jóllétről, amit csak be tudtam szerezni, amelyek nyugati filozófusok, szociálpszichológusok, kognitív tudósok munkáiban találhatók; még a „bulvársajtót” is, amely rendszeresen közvetíti emberek boldogságról való elképzeléseit, ahogy annak a francia színésznőnek a szavait is, aki számára „a boldogság az, amikor egy tál finom spagettit eszik”, vagy amikor „a hóban sétál a csillagok alatt,” és így tovább. A boldogság különböző definíciói, amelyekkel találkoztam, ellentmondtak egymásnak, és gyakran tűntek homályosnak vagy felszínesnek. Így tehát annak az analitikus és elmélkedő elmetudománynak a fényében, amellyel a tanáraim kedvessége révén találkoztam, arra vállalkoztam, hogy feltárjam a valódi boldogság – és természetesen a szenvedés – jelentését és mechanizmusát.

Amikor a könyv megjelent Franciaországban, országos vitát szított. Ugyanazon értelmiségiek megerősítették, hogy nem érdekeltek a boldogságban, és elvetették az ötletet, hogy képességként művelhető lenne. Egy szerző cikket írt, melyben arra kért, hagyjam abba az emberek zargatását a „boldogság piszkos munkáival”. Egy másik lap a „boldogság bűvészeiről” írt. Egy kimerítő hónap után, melyet ilyen vitákkal és a médiával töltöttem Párizsban, úgy éreztem magam, mint egy kirakós szétszórt darabkái. Örömmel tértem vissza Nepál hegyeihez, hogy összerendezzem a darabkákat.

Habár az életem hektikusabbá vált, még mindig a nepáli Secsen kolostor a főhadiszállásom, és évi két hónapot töltök a remetelakomban, szemben a Himalájával.

Kétségkívül sok gyakorlás és erőfeszítés vár még rám, hogy elérjem a valódi belső szabadságot, de mindenestől élvezem az utazást. Annak érdekében leegyszerűsíteni az életet, hogy kinyerjem a kvintesszenciáját, az összes közül a leggyümölcsözőbb vállalkozás, amelybe belefogtam. Ez nem azt jelenti, hogy feladjuk, ami valóban hasznos, hanem azt, hogy felfedezzük, ami igazán fontos; ami tartós kiteljesedést, örömet, nyugalmat hoz, és mindenekfelett az önzetlen szeretet pótolhatatlan áldását. Azt jelenti, hogy átalakítjuk magunkat, hogy jobban átalakíthassuk a világot.

Ahogy a könyv végén írom, húszévesen az olyan szavak, mint „boldogság” és „jóakarat” nem jelentettek sokat számomra. Egy tipikus párizsi diák voltam, aki Eisenstein és a Marx testvérek filmjeire járt, zenélt, megerősítette 1968 májusában a barikádokat a Sorbonne-nál, szerette a sportot és a természetet. De nem volt igazán elképzelésem arról, hogyan éljem az életem azon túl, hogy spontán, nap nap után. Valahogy úgy éreztem, hogy megvan bennem és másokban a virágzás lehetősége, de nem tudtam, hogyan lehetne ezt megvalósítani. Harmincöt évvel később bizonyára még mindig hosszú utat kell megtennem, de legalább az irány tiszta számomra, és élvezek minden lépést az ösvényen.

Éppen ezért ez a könyv, habár szellemiségében buddhista, mégsem „buddhista” abban az értelemben, hogy szemben áll pl. egy „keresztény” vagy „agnosztikus” könyvvel. A „világi spiritualitás” perspektívájából íródott, amely téma közel áll Őszentsége a Dalai Láma szívéhez. Mint ilyen, nem a könyvtárak Buddhizmus-polcaira szánom, hanem azok szívének és elméjének, akik egy kicsit több életörömre vágynak, valamint arra, hogy a bölcsesség és az együttérzés uralkodjon az életükön.

Secsen kolostor, Nepál

2005. május

2. Matthieu Ricard, Animal Migrations (New York: Hill and Wang, és London: Constable, 1970).

3. Jean-François Revel és Matthieu Ricard, The Monk and the Philosopher: A Father and Son Discuss the Meaning of Life (New York: Schocken, 2000).

4. Paul Ekman, Richard J. Davidson, Matthieu Ricard, B. Alan Wallace, Buddhist and Psychological Perspectives on Emotions and Well-Being, Current Directions in Psychological Science 14:2 (April 2005)

1. A boldogságról szólva

„Ki ne akarna boldog lenni? Ám ahhoz, hogy a boldogságig eljussunk, először meg kéne tudnunk, mi is az a boldogság.”[5]

Jean-Jacques Rousseau

Egy sikeres, amerikai fényképszerkesztő barátom mesélt egyszer egy beszélgetésről, amit a barátaival folytatott az egyetemi vizsgák után arról, hogy ki mit fog kezdeni az életével. Az ő válaszát, miszerint „boldog akar lenni”, zavarodott csend követte, majd az egyik barátja rákérdezett: „Hogy lehet, hogy egy ilyen okos valaki nem akar többet, mint boldognak lenni?” A barátom így felelt: „Azt nem mondtam, miként akarok boldog lenni. A boldogság megtalálásának sok módja van: családot alapítani, gyerekeket nemzeni, karriert építeni, kalandokat keresni, segíteni másokon, megtalálni a belső békét… Bármihez kezdek is végül, azt szeretném, hogy az életem igazán boldog élet legyen.”

A „boldogság” szót, ahogy Henri Bergson írja, „általában arra használjuk, hogy valami bonyolultat és többértelműt jelöljünk vele; ez egyike azon fogalmaknak, amelyeket az emberiség szándékosan homályosan hagyott, hogy minden egyén a saját módján értelmezhesse”.[6]

Gyakorlatias nézőpontból nézve abban az esetben nem számítana, hogy a boldogság definícióját homályosan hagyjuk, ha egy jelentéktelen érzésről beszélnénk. Csakhogy merőben más a helyzet, hiszen egy olyan létmódról van szó, amely meghatározhatja életünk minden percének minőségét. Szóval mi is pontosan a boldogság?

A szociológusok úgy definiálják a boldogságot, mint „annak mértékét, ahogy a személy jelenleg értékeli élete egészének minőségét. Másként fogalmazva: mennyire szereti a személy azt az életet, amelyet él.”[7] E definíció azonban nem tesz különbséget mély elégedettség és az életünk külső feltételeinek puszta méltánylása között. Némelyeknek a boldogság csak egy „pillanatnyi, tovatűnő benyomás, amelynek intenzitása és tartóssága annak függvényében változik, hogy az ezt lehetővé tevő források mennyiben hozzáférhetők.”[8]

Az ilyen boldogság természeténél fogva szükségképpen illékony, és olyan körülményektől függ, amelyek meglehetősen gyakran kívül esnek az irányításunkon. A filozófus Robert Misrahi számára ezzel szemben a boldogság „az öröm kisugárzása az egyén egész léte, az aktív múlt legvibrálóbb része, az aktuális jelene vagy a várható jövője fölött”.[9] Talán ez egy tartósabb állapot. André Comte-Sponville szerint: „Boldogság alatt bármilyen olyan időtartamot értünk, amely alatt az öröm azonnal elérhetőnek tűnik.”[10]

Képesség-e a boldogság, amely kitart az élet viszontagságai során is, ha egyszer szert tettünk rá? Ezerféleképp lehet gondolkodni a boldogságról, és a maga módján számtalan filozófus meg is tette ezt. Szent Ágostonnak a boldogság „örvendezés az igazságban”. Immanuel Kantnak a boldogság racionális, és nem fertőzi meg a személyesség, míg Marx számára a munkán keresztüli fejlődést jelenti. Arisztotelész írja: „Vita tárgya, hogy mi alkotja a boldogságot, és a népszerű megfogalmazás nem ugyanaz, mint amit a filozófusok vallanak.”

Netán a „boldogság” szó annyira el lett használva, hogy az emberek lemondtak róla, kiábrándulva az illúziókból és a közhelyekből, amelyek övezik? Némelyeknek a boldogság keresése már-már ízléstelennek tűnik – az intellektuális önelégültség páncéljától védve, gúnyosan mosolyognak rajta, akár egy érzelgős regényen.

Honnan származik ez az elértéktelenedés? A média által szajkózott mesterséges boldogság visszatükröződése lenne? A valódi boldogság keresésére fordított erőfeszítéseink kudarcba fulladásának eredménye? El kellene fogadnunk a boldogtalanságot ahelyett, hogy őszintén és értelmesen megpróbáljuk szétválasztani a boldogságot és a szenvedést?

Mi a helyzet az egyszerű boldogsággal, amit egy gyermek mosolya, egy erdei séta utáni csésze tea vált ki belőlünk? Bármily gazdagok és megnyugtatók legyenek is a boldogságba való ilyen igazi bepillantások, túlságosan függenek a körülményektől ahhoz, hogy a létezésünk egészét bevilágíthassák. A boldogságot nem lehet néhány kellemes érzetre, valamilyen intenzív gyönyörre, kirobbanó örömre, a nyugalom tovatűnő érzetére, derűs napra vagy varázslatos pillanatra korlátozni, amely a létezésünk labirintusában egyszer csak ránk ront. Az ilyen különböző vetületek önmagukban nem elegendők ahhoz, hogy pontos képet fessenek arról a mély és tartós beteljesülésről, amely a valódi boldogságot jellemzi.

Boldogság alatt itt a virágzás egy mély érzetét értem, amely egy kicsattanóan egészséges elmében születik. Nem egyszerűen egy kellemes érzés, illékony érzelem vagy hangulat, hanem a létezés egy optimális állapota. A boldogság továbbá a világ értelmezésének egy módja, hiszen míg a világot nehéz megváltoztatni, annak megváltoztatása mindig módunkban áll, hogy miként tekintünk rá.

Ízelítő a boldogságból

„Habár Bertha Young harmincéves volt, továbbra is átélt ilyen pillanatokat, amikor séta helyett rohanni akart, le-fel táncolni a padkán, karikát görgetni, feldobni valamit a levegőbe, hogy újra elkapja, mozdulatlanul állni, és nevetni a semmin, egyszerűen a semmin. […] Mi mást tehetsz, ha harmincéves vagy, és befordulva az utcád sarkán, hirtelen eláraszt a boldogság – az abszolút boldogság! –, mintha váratlanul lenyelted volna annak a késő délutáni napnak egy fényes darabját, ami a kebledben ég tovább, szikrák kis tűzzáporát küldve szét minden részecskédbe, az ujjaidtól a lábujjaidig?”

Katherine Mansfield, Bliss (Boldogság)[11]

Kérdezz meg tetszőleges számú embert egy tökéletesen boldog pillanatáról! Néhányan a mély béke tapasztalatáról fognak beszélni, melyet valamilyen harmonikus természeti közegben éltek át: napfénnyel pettyezett erdőről, a mérhetetlen láthatáron felbukkanó hegycsúcsról, egy békés tó partjairól, a hóban tett éjszakai sétáról a csillagos ég alatt és hasonlók. Mások régóta várt pillanatokra fognak hivatkozni: sikeres vizsgára, sportgyőzelemre, régóta várt találkozásra, gyermek születésére. Megint mások békés intimitásról fognak beszélni a családjukkal vagy a szeretteikkel, vagy amikor boldoggá tettek valakit.

Úgy tűnik, mindezen élmények közös tényezője a belső konfliktusok átmeneti megszűnése. Az ember harmóniában érzi magát a világgal és önmagával. Az olyan embernek, aki épp ilyen tapasztalatot él át – például a derűs vadonban sétál –, nincsenek kifejezett elvárásai a séta egyszerű tevékenységén túl. Egyszerűen csak van, itt és most, szabadon és nyitottan.

Csupán néhány percre eltűnnek a múlt gondolatai, az elmére nem nehezednek a jövőről szőtt tervek, és a jelen pillanat felszabadul minden mentális konstrukció alól. A haladék e pillanatát, melyből minden érzelmi sürgetés eltűnt, mély békeként tapasztaljuk. Ha elérünk egy célt, teljesítünk egy feladatot vagy valamilyen győzelmet aratunk, a régóta magunkban hordozott feszültség feloldódik. Az ezt követő megkönnyebbülést pedig mély nyugalomként érzékeljük, mely szabad minden elvárástól és félelemtől.

De ez a tapasztalat csupán futó bepillantás, melyet a körülmények adott halmaza tett lehetővé. Varázslatos pillanatnak, a kegyelem állapotának hívjuk. Mégis, a boldogság e rohanás közben megragadott villanásai és a bölcs megingathatatlan békessége közti különbség olyan jelentős, mint a tű fokán keresztül látott égbolt apró részlete és a világűr határtalansága közti különbség. A két állapot dimenziójában, tartósságában és mélységében is különbözik.

Ennek ellenére is tanulhatunk valamit a szüntelen küzdelmeink viharában beálló szélcsend ilyen kérészéletű pillanataiból: érzékeltethetik, hogy milyen az igazi teljesség, és segíthetnek felismerni a körülményeket, amelyek elősegítik azt.

A létezés egy módja

Emlékszem egy délutánra, amikor a nepáli kolostorunk lépcsőin üldögéltem. A monszun viharai vizes sártengerré változtatták az udvart, ezért téglákat tettünk ki, hogy azokon lépdelve lehessen közlekedni. Egy barátom, amikor a sártenger partjára ért, undorral mérte fel a terepet, és ahogy egyre közeledett, minden egyes tégla miatt panaszkodott. Amikor odaért hozzám, a szemét forgatta, és így szólt: „Fúj! És ha beleestem volna? Minden olyan mocskos ebben az országban!” Mivel jól ismertem, csak óvatosan bólintottam, remélve, hogy megnyugvást lel néma együttérzésemben. Néhány perccel később egy másik barátom, Raphaele érkezett a mocsáron átvezető ösvényhez. „Hopp, hopp, hopp”, dalolta szökdelés közben, majd „jó móka!” kiáltással landolt a szárazföldön. A szeme örömtől szikrázott, ahogy hozzátette: „Az a jó a monszunban, hogy egyáltalán nincs por.” Két ember: két mód, ahogy a dolgokat nézhetjük; hatmilliárd emberi lény: hatmilliárd világ.

Sötétebb vizekre evezve: Raphaele mesélt nekem egy 1986-ban, az első tibeti látogatása során történt találkozásáról egy férfival, aki szörnyű időket vészelt át a kínai megszállás alatt. „Odahívott, hogy üljek mellé a padra, teát töltött nekem egy nagy termoszból. Ez volt az első alkalom, hogy nyugati emberrel beszélt. Sokat nevettünk: tényleg elragadó volt. Gyerekek gyűltek körénk, hogy ámuljanak-bámuljanak, ő pedig kérdések záporát zúdította rám. Aztán elmesélte, hogy tizenkét évre rabosították a kínai megszállók; arra ítélték, hogy követ csákányozzon a Drak Yerpa völgyében épülő gáthoz. A gát ráadásul teljesen haszontalannak bizonyult, mert a folyómeder szinte mindig száraz volt! Az alultápláltságtól vagy a kimerültségtől egyenként meghalt körülötte az összes barátja. A férfi történetében lévő horror ellenére a szavaiban nem volt nyoma gyűlöletnek, vagy a szemében neheztelésnek – azok ugyanis kedvességet sugároztak. Amikor aznap este elaludtam, azon tanakodtam, hogyan tűnhet valaki ilyen boldognak, ha ennyit szenvedett.”

Azt, aki belső békét élvez, nem töri meg jobban a kudarc, mint amennyire felpuffasztja a siker. Képes teljesen megélni a tapasztalatait egy határtalan és mély békességben, mivel érti, hogy a tapasztalatok tiszavirág-életűek, és hogy fölösleges kapaszkodni beléjük. Nem lesz „nagy koppanás”, amikor a dolgok rosszra fordulnak, és nehézségekkel kerül szembe. Nem süllyed depresszióba, mert a boldogsága szilárd alapokon áll. A figyelemre méltó Etty Hillesum, egy fiatal holland nő ezt mondta egy évvel azelőtt, hogy meghalt Auschwitzban: „Ha van belső életed, biztosan nem számít, hogy a börtönkerítés melyik oldalán vagy. Ezerszer meghaltam ezer koncentrációs táborban. Mindent tudok. Nincs új információ, amely felkavarhatna. Így vagy úgy, de már mindent tudok. És mégis gyönyörűnek és értelemben gazdagnak találom ezt az életet. Minden pillanatban.”[12]

Egyszer egy nyilvános hongkongi konferencián egy fiatalember emelkedett szólásra a közönségből, és nekem szegezte a kérdést: „Tudna mondani egy okot, amiért érdemes tovább élnem?” Ez a könyv erre a kérdésre adott szerény válasz, mert a boldogság mindenekfelett az élet szeretete. Ha elveszítjük az életben maradásunk minden értelmét, azzal a szenvedés végtelen mélységét nyitjuk meg. Bármily befolyással bírnak is a külső körülmények, a szenvedés – mint a jóllét is – lényegében belső állapot. Ennek megértése előfeltétele egy olyan életnek, amelyet érdemes élni. Milyen mentális állapotok szipolyozzák, illetve táplálják az életörömünket?

Annak megváltoztatása, hogy miként nézzük a világot, nem jelent naiv optimizmust vagy valamely mesterségesen létrehozott eufóriát, melyet a nehézségek ellensúlyozására találtak ki. Egészen addig, amíg az elménket uraló zűrzavarból születő elégedetlenség és frusztráció rabjai vagyunk, épp olyan haszontalan azt hajtogatni, hogy „boldog vagyok! boldog vagyok!”, mint egy romos falat újrafesteni. A boldogság keresése nem arról szól, hogy rózsaszín lencséjű szemüvegben szemléljük az életet, vagy vakokká tesszük magunkat a világ fájdalmaival és tökéletlenségeivel szemben. Nem is a túlfűtöttség állapota, melyet mindenáron fent kell tartani: hanem az olyan mentális méreganyagok kipurgálása, mint a gyűlölet és a megszállottság, melyek szó szerint mérgezik az elmét. Továbbá annak megtanulása, miként helyezzük a dolgokat megfelelő perspektívába, illetve csökkentsük a rést a látszatok és a valóság között. Ennek érdekében jobban meg kell értenünk, hogyan működik az elme, és pontosabb belátást kell szereznünk a dolgok természetébe, mert a legmélyebb értelemben vett szenvedés szorosan összefügg a valóság természetének félreértésével.

Valóság és belátás

Mit értünk valóság alatt? A buddhizmusban e szó a dolgok igaz természetét jelöli, módosítatlanul azon mentális konstrukcióktól, melyeket rájuk helyezünk. Az ilyen képzetek rést nyitnak az érzékelés és a valóság között, és véget nem érő összeütközést eredményeznek a világgal. „Rosszul értelmezzük a világot, és azt mondjuk, becsap minket” – írta Rabindranáth Tagore.[13] Állandónak tartjuk, ami tiszavirág-életű, és boldogságnak, ami csupán a szenvedés forrása: a gazdagság, a hatalom, a hírnév és a gyötrő gyönyörök utáni vágyat.

Tudás alatt nem az információ tömegei fölötti uralmat és a tanulást értjük, hanem a dolgok igaz természetének megértését. Megszokásból úgy érzékeljük a külvilágot, mint különálló, autonóm entitások sorozatát, amelyeknek jellemzőket tulajdonítunk, és amelyekről úgy hisszük, hogy eredendően hozzájuk tartoznak. A hétköznapi tapasztalatunk azt mondja, hogy a dolgok „jók” vagy „rosszak”. Az „én”, amely érzékeli őket, ugyanilyen mértékben tűnik számunkra konkrétnak és valóságosnak. Ez a hiba – amit a buddhizmus tudatlanságnak hív – a kötődés és az irtózás erőteljes beidegződéseinek létrejöttét teszi lehetővé, amelyek általában szenvedéshez vezetnek. Amint Etty Hillesum mondja oly tömören: „A nagy akadály mindig a reprezentáció, és sosem a valóság.”[14] A tudatlanság és a szenvedés világa – szanszkrit nyelven szamszára – nem a létezés alapvető állapota, hanem egy mentális univerzum, amely a valóság téves felfogásán alapul.

A látszatok világa végtelen számú, örökké változó okok és állapotok összjátékából alakul ki. Mint a szivárvány, ami akkor jön létre, amikor a nap átsüt az esőfüggönyön, és eltűnik, amikor a létrejöveteléhez szükséges bármelyik tényező megszűnik, a jelenségek lényegük szerint egymástól függő módon léteznek, nincs önálló és tartós létük. Minden