Borítószöveg

„Miből áll az univerzum? Mi van közel a Földhöz? És távolabb? Milyen messzire tudunk ellátni? Lehet-e tudni valamit a világegyetem történetéről? Van-e egyáltalán története?”

Christophe Galfard nemzetközi hírű francia fizikus csodákban és meglepetésekben bővelkedő utazásra hív bennünket az univerzum múltjába, jelenébe és jövőjébe, miközben ki sem kell mozdulnunk otthonunk kényelméből.

A Kezedben az univerzum korunk legizgalmasabb tudományos területei és témái – kvantumfizika, általános relativitáselmélet, időutazás, párhuzamos valóságok, multiverzumok – közül jár körül néhányat, és teszi ezt úgy, hogy megígéri: a híres einsteini E = mc2-en kívül más egyenletet nem kell megismernünk.A Kezedben az univerzum élvezetes és közérthető bevezető mindazok számára, akiket érdekel csodálatos világegyetemünk. „Könnyed és közvetlen stílusa tökéletesen megfelel azoknak az olvasóknak is, akik nem feltétlenül rendelkeznek tudományos előismeretekkel. A Kezedben az univerzum rámutat, hogy miképp hoz közelebb bennünket a modern tudomány a valóság végső megértéséhez.” – The New York Times

„Vakmerő utazás téren és időn át.” – Jordan Ellenberg, a Hogy (ne) tévedjünk. A mindennapi élet rejtett matematikája szerzője Christophe Galfard (1976) francia elméleti fizikus, író. A Cambridge-i Egyetemen szerzett PhD-fokozatot, ahol 2000 és 2006 között Stephen Hawking professzor diákjaként a feketelyuk-információs paradoxont kutatta. A 2015-ben megjelent Kezedben az univerzumot eddig 21 nyelven adták ki.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Christophe Galfard: The Universe in Your Hand. A Journey Through Space, Time and Beyond. Pan Books/Macmillan, London, 2016

Fordította Kepes János

Copyright © Christophe Galfard 2015, 2016

Hungarian translation © 2020 Kepes János

Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Somogyi Péter

Borítófotó (Az LH 95 csillagbölcső a Nagy Magellán-felhőben)
© ESA/Hubble

Belívfotó (Einstein) © Bettmann/Getty Images

ISBN 978-963-355-666-5

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Seres Iván

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és  Szabó Ilse

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mariusnak és Honorénak

Előszó

Mielőtt belevágnánk, két dolgot szeretnék megosztani önökkel.

Egy ígéretet és egy vágyamat.

Az ígéret az, hogy a könyvben nem lesznek egyenletek, kivéve ezt az egyet:

E = mc^2

A vágyam pedig, hogy a könyv olvasása közben egyetlen olvasó se maradjon le.

Utazásra indulunk a tudomány által ma ismert univerzumba. Mélyen hiszek benne, hogy mindenki megérti az egészet.

Az utazás otthonunktól távol kezdődik, a világ másik végén.

ELSŐ RÉSZ

A kozmosz

1 Egy néma durranás

Képzeljük magunkat egy távoli vulkáni szigetre, meleg, felhőtlen nyári éjszakán. Körülöttünk nyugodt az óceán, olyan, mint valami tavacska. A lehető leglágyabb hullámok mossák a fehér homokot. Minden csendes. Lehunyt szemmel fekszünk a parton. A naptól még meleg homok az egzotikus illatokkal teli levegőt is felhevíti. Béke mindenütt.

Távoli, vad sikolyra rezzenünk fel; a sötétségbe meredünk.

De semmi.

Akármi volt is, elhallgatott. Végül is nincs mitől tartanunk. Talán bizonyos élőlényeknek veszedelmes ez a sziget, de nekünk semmiképp. Mi, emberek a legerősebb ragadozók vagyunk. Nemsokára jönnek a barátaink is, együtt megiszunk valamit, addig is a homokban hanyatt fekve olyasmin törjük a fejünket, ami fajunkhoz igazán méltó.

A tágas éjszakai égbolton parányi fények miriádjai hunyorognak. Csillagok. Szabad szemmel is mindenfelé látni őket. És most eszünkbe jut, milyen kérdéseket tettünk fel kisgyerekkorunkban. Mik azok a csillagok? Miért hunyorognak? Milyen messze vannak? Most pedig azon tűnődünk: megtudhatjuk-e igazán? Aztán egy sóhajtással visszahanyatlunk a homokba, félretesszük ezeket a semmire se jó kérdéseket; miért is vesződnénk velük?

Fejünk felett parányi hullócsillag szeli át az eget, éppen kívánni készülnénk valamit, de ekkor valami egészen szokatlan dolog történik: mintha csak legutóbbi kérdésünkre akarna felelni, hirtelen tovatűnik 5 milliárd év, és egyszer csak arra eszmélünk, hogy már nem a tengerparton vagyunk, hanem a világűrben, csak lebegünk a nagy ürességben. Látunk, hallunk, érzünk, de testünk nincs. Éterivé váltunk. Színtiszta képzeletté. De időnk sincs eltöprengeni, hogy mi történt, vagy kiáltani, mert a lehető legkülönösebb helyzetbe kerültünk.

Pár százezer kilométerrel előttünk egy gömb repül át a parányi csillagok háttere előtt. Sötét narancssárga fényben izzik, és pörögve felénk tart. Hamar rájövünk, hogy megolvadt kőzetek borítják a felszínét, egy bolygót látunk. Egy folyékonnyá vált bolygót.

Döbbenten tolul fel bennünk a kérdés: micsoda rettenetes hőség kellett ahhoz, hogy így egy egész bolygó megolvadjon?

Ekkor azonban jobbról egy óriási csillag tűnik fel. A bolygóhoz képest már a puszta mérete is elképesztő. Forog a csillag is. És repül az űrön át. De mintha még növekedne is.

A bolygó már csöppnyi narancssárga üveggolyónak tűnik a hatalmas gömbhöz képest, s az ráadásul továbbra is megdöbbentő sebességgel növekszik. Máris kétszer akkora, mint egy perccel ezelőtt. Most vöröses színben tündököl, milliófokos plazmaszálakat lövell ki magából, amelyek kis híján fénysebességgel száguldanak az űrön át.

Egyszerre szépséges és szörnyűséges, amit látunk. Valójában az egyik legviharosabb eseménynek vagyunk tanúi, amire a világegyetem egyáltalán képes. Még sincs hangja. Minden néma, mert az űr légüres terében nem terjed a hang.

Biztos, hogy a csillag nem növekedhet bármeddig ilyen sebességgel, de pillanatnyilag ez történik. Már meghaladt minden elképzelhető méretet, a folyékonnyá vált bolygót pedig foszlányokra tépik az erejét többszörösen meghaladó erők. A csillagnak viszont meg sem kottyan. Egyre csak tágul, már százszor akkora, mint kezdetben, és akkor hirtelen felrobban, összes anyagát szétszórja a világűrbe.

Kísértetalakunkon is végigfut a lökéshullám, s már csak a mindenfelé szállongó por marad utána. A csillag nincs többé. Látványos, színpompás felhővé változott, és elképesztő sebességgel terjed szét a csillagközi űrben.

Lassanként, egészen lassan magunkhoz térünk, és amikor rájövünk, mi történt, félelmetes világossággal hasít belénk a felismerés. Az a haldokló csillag nemcsak egy akármilyen csillag volt, hanem a mi Napunk. A megolvadt bolygó pedig, amely beleveszett a fényességébe, maga a Föld.

A mi Földünk, a mi kis otthonunk. Befellegzett neki.

Most annak voltunk a szemtanúi, hogyan ér véget a mi világunk. És ez nem valami spekulatív, állítólag maja eredetű, valóságtól elrugaszkodott képzelgés, hanem maga az igazság. Hogy egyszer bekövetkezik, arról az emberiség már valamivel a mi megszületésünknél korábban is tudott, 5 milliárd évvel az imént látottak előtt.

Próbáljuk összeszedni a gondolatainkat, közben képzeletünk egy szemvillanás alatt visszatér a jelenbe, saját testünkbe. Megint ott vagyunk a tengerparton.

Zakatol a szívünk, ahogy felülünk és körbekémlelünk, mintha valami furcsa álomból ébrednénk. Megvannak a fák, a homok, a tenger, a szél, minden. Már látni, ahogy a barátaink közelednek a távolból. Mi történhetett? Elaludtunk? Álmunkban láttuk az egészet? Hátborzongató érzés jár át bennünket, és sokféle kérdés tör ránk: lehetséges, hogy az igazságot láttuk? Hogy a Nap egyszer valóban felrobban? És ha felrobban, akkor mi lesz az emberiséggel? Túlélhet-e bárki is egy ilyen apokalipszist? És vajon kozmikus feledésbe hullik minden, létezésünknek még az emléke is?

Újból felbámulunk a csillagfényes égboltra, kétségbeesetten próbáljuk megérteni, mi történt. Lelkünk mélyén pontosan tudjuk, hogy nem csak álmodtuk az egészet. Bár képzeletünk visszakerült ide, a partra, visszatért a testünkbe, tudjuk, hogy bizony a saját életünkön túli időkbe utaztunk, a távoli jövőbe, és láttuk, amit soha senkinek nem lenne szabad látnia.

Lassan vesszük a levegőt, hogy megnyugodjunk, de közben különös hangokra leszünk figyelmesek. Mintha a szél, a hullámok, a madarak és a csillagok valami dalt suttognának a fülünkbe, amit csak mi hallunk, és hirtelen mintha meg is értenénk, miről dalolnak. Azt dúdolják, hogy az összes lehetséges jövő közül csak egy úton élheti túl az emberiség a Nap elkerülhetetlen pusztulását és más katasztrófákat is.

Ez pedig a tudás útja, a tudomány.

Az az út, amely csakis az ember előtt áll nyitva.

Az az út, amelyen éppen most elindulunk.

Újabb vad sikítás hasít az éjszakába, de már alig halljuk. Mintha a képzeletünkbe imént bejutott mag nyomban kicsírázott volna, rögtön tudni akarjuk, mi mindent lehet tudni erről a mi univerzumunkról.

Bátortalanul újból az égre emeljük tekintetünket; gyermeki szemmel bámuljuk a csillagokat.

Miből áll az univerzum? Mi van közel a Földhöz? És távolabb? Milyen messzire tudunk ellátni? Lehet-e tudni valamit a világegyetem történetéről? Van-e egyáltalán története?

Miközben a hullámok gyengéden paskolják a partot, és mi azon tűnődünk, mélyére hatolhat-e egyszer valaki ezeknek a kozmikus rejtélyeknek, a pislákoló csillagok enyhe bódulatba ringatják a testünket. Már halljuk közeledő barátaink szavát, de furcsa módon másnak érezzük a világot, mint pár perccel korábban. Gazdagabbnak, mélyebbnek tűnik minden, mintha testünk és szellemünk is része lenne valami sokkal tágasabb dolognak, mint valaha is gondoltuk volna. Kezünk, lábunk, bőrünk… Anyag… Idő… Tér… Körülöttünk mindenütt egymásba fonódó erőterek.

Fellebbent a világról egy fátyol, amelyről nem is tudtunk, és felfedte a titokzatos, váratlan valóságot. Képzeletünk visszavágyik a csillagok közé, azt gyanítjuk, hogy most majd valami különleges utazás kezdődik, amely megszokott világunktól egészen távolra vezet bennünket.

2 A Hold

Aki ezt olvassa, annak az imént már 5 milliárd évet kellett utaznia a jövőbe. Akárhogy vesszük, kezdetnek nem rossz. Biztosak lehetünk benne, hogy képzeletünk remekül működik, és ez csodálatos. Másra nem is lesz szükségünk, hogy beutazzuk a teret, időt, anyagot és energiát, és felfedezzük mindazt, amit a 21. század eleji nézőpontból a világról tudni lehet.

Ha nem is állt szándékunkban, megláttuk, milyen sors vár az emberiségre, sőt a Föld összes többi élőlényére is, hacsak nem teszünk valamit, hogy megértsük, hogyan működik a természet. Hosszú távon fennmaradni, elkerülni, hogy a haldokló Nap őrjöngve elnyeljen bennünket, nincs más esélyünk, csak kézbe venni a sorsunkat. Ehhez pedig ki kell silabizálnunk a természettörvényeket, és meg kell tanulnunk, hogyan hasznosítsuk őket a magunk érdekében. Nem is kérdés: szép nagy feladat. Ebben a könyvben azonban nagyjából mindennel találkozni fogunk, amit mindeddig tudni lehet.

Miközben átutazunk az univerzumon, felderítjük majd, mi az a gravitáció, hogyan hatnak egymásra az atomok és részecskék egymás érintése nélkül. Meg fogjuk tudni, hogy a világegyetem túlnyomórészt rejtelmekből áll, és pontosan ezek vezettek el oda, hogy újfajta típusú anyagot és energiát is bevezettünk.

Azután, hogy már találkoztunk mindazzal, amit ma tudni lehet, fejest ugrunk az ismeretlenbe, megnézzük, min dolgoznak korunk legokosabb elméleti fizikusai, és hogyan magyarázzák azt az egészen különös világot, amelyben élünk. Párhuzamos univerzumokról, multiverzumokról, további dimenziókról is szó lesz. Ettől aztán az emberiség évezredek alatt felhalmozott és egyre tökéletesített tudásának fénye ragyog majd fel a szemünk előtt. De vigyázat: az elmúlt évtizedek felfedezései mindent megváltoztattak, amit korábban igaznak hittünk: világegyetemünk nemcsak mérhetetlenül nagyobb a vártnál, de hihetetlenül szebb is, mint elődeink gondolták. És ha már itt tartunk, íme egy újabb jó hír: már meglévő tudásunktól mi, emberek máris egészen mások lettünk, mint a Földön élő összes élőlény. És ez jó, mert a többi élőlény nagyobbrészt kihalt. A dinoszauruszok nagyjából 200 millió éven át uralkodtak a Föld színén, mi csak alig pár százezer éve. Rengeteg idejük volt, hogy kérdéseket tegyenek fel a külvilágról, és egyet-mást megtudjanak róla. De nem kérdezősködtek. Ki is haltak. Mi, emberek ma legalább már abban reménykedhetünk, hogy egy fenyegetően közeledő aszteroidát elég korán felfedezhetünk, és időben el is téríthetjük. Vagyis máris rendelkezünk bizonyos erőkkel, amilyenekkel ők nem. Talán nem teljesen igazságos, de visszatekintve a dinoszauruszok kihalását mégiscsak összekapcsolhatjuk az elméleti fizikában való járatlanságukkal.

Egyelőre azonban még a tengerparton vagyunk, és élénken él emlékezetünkben a haldokló Nap képe. Nem vagyunk még birtokában túl sok felismerésnek, őszintén szólva úgy tűnik, az éjszakában elszórt apró, pislogó pontok nem is nagyon törődnek a mi létezésünkkel. A földi fajok élete és halála semmit sem számít nekik. Úgy tűnik, a világűrben az idő olyan léptékekkel dolgozik, amelyeket a mi testünk fel sem tud fogni. Ezeknek a távoli, tündöklő isteneknek egy földi faj teljes élettartama alig több egy csettintésnél…

Háromszáz évvel ezelőtt minden idők egyik legokosabb embere, Isaac Newton brit fizikus és matematikus, aki a Cambridge-i Egyetem katedrájáról megajándékozott minket a gravitációval, lényegében így gondolkodott az időről: van a mindannyiunk által átélt, órákkal mérhető emberi idő, és van Isten pillanatnyi ideje, amely nem múlik. Newton Istenének nézőpontjából az emberi idő előre- és hátrafelé is a végtelenbe nyúló vonala csak egyetlen pillanat. Ő mindent egyetlen szempillantásnak lát.

Mi azonban nem vagyunk Isten. Miközben a csillagokat bámuljuk, és barátaink italt töltenek a poharunkba, úgy érezzük, letaglóz bennünket az előttünk álló óriási feladat. Túl hatalmas, túl távoli, túlságosan furcsa az egész… Hol kezdjünk bele? Nem vagyunk elméleti fizikusok… de mi sem adjuk fel könnyen. Van szemünk, kíváncsi agyunk, lefekszünk hát a homokba, és elkezdünk arra koncentrálni, amit látunk.

Túlnyomórészt sötét az ég.

De vannak rajta csillagok.

A csillagok között pedig szabad szemmel is kivehetünk egy halvány sávot, amely gyenge, fehéres fénnyel világít.

Nem tudjuk, mi az, csak annyit, hogy Tejútnak hívják. Körülbelül tízszer olyan szélesnek tűnik, mint a telihold. Fiatalabb korunkban sokat bámultuk, újabban már kevésbé. Ahogy nézzük, arra gondolunk, hogy amilyen látványos, őseinknek végig tudniuk kellett róla, és ebben igazunk is van. Mulatságos arra gondolni, hány évszázadon át vitatkoztak róla az emberek, mi pedig már tudjuk, hogy mi az – bár a fényszennyeződés az emberlakta helyeken többnyire láthatatlanná teszi.

Trópusi szigetünkről nézve viszont lenyűgöző, és ahogy forog a Föld, közeledik az éjszaka, a Tejút is ugyanúgy vonul át az égen keletről nyugatra, mint napközben a Nap.

Egyre elképzelhetőbbnek és mámorítóbbnak tűnik az a lehetőség, hogy valahol ott rejlik az emberiség jövője, messze túl a földi égbolton. A messzeségbe szegezett tekintettel azon tűnődünk, látható-e minden szabad szemmel, ami a világegyetemben létezik. Rázzuk a fejünket, mert tudjuk, hogy a Nap, a Hold, az a pár bolygó, a Vénusz, a Mars, a Jupiter, néhány száz csillag{1} és a Tejút nevű elmosódott fehéres porcsík együttesen sem teszi ki a Mindenséget. Láthatatlan rejtélyek sokasága vár még megfejtésre a csillagok között… És ha ki tudnánk kémlelni mindet, mit tennénk? Persze a Föld szomszédságával kezdenénk, azután… elszabadul a képzeletünk, amilyen messzire csak bír… És szót fogad nekünk!

Akármilyen megdöbbentőnek tűnik, képzeletünk tényleg elhagyja testünket, és elindul fölfelé, a csillagok közé.

Szédülés fog el, miközben alattunk a sziget, ahol testünk hever, egyre apróbbra húzódik össze. Képzeletünk éteri alakban elindul felfelé, keleti irányban. Fogalmunk sincs, hogyan lehetséges, de már a legmagasabb hegyek fölött járunk. Vérvörös Hold tűnik fel az egészen távoli horizont fölött, de amíg ezt kimondjuk, sőt annál is sokkal hamarabb, már kívül is vagyunk a Föld atmoszféráján. Száguldunk a 380 ezer kilométeren át, amely bolygónkat és magányos, természetes kísérőnket elválasztja. S a Hold az űrből ugyanolyan fehérnek látszik, mint a Nap.

Megkezdődött hát utazásunk a tudás birodalmába.

Eljutottunk a Holdra, ami eddig csak tucatnyi embernek sikerült. Kísértettestünk máris a felszínén sétál. A Föld lebukott a holdi látóhatár alatt. A Hold sötétnek nevezett oldalán vagyunk, ahonnan sohasem látszik a mi bolygónk. Nincs fölötte kék ég, s nemcsak hogy sokkal több csillag látszik, mint a Földről bárhonnan, de még nem is pislákolnak. Mindennek az az oka, hogy a Holdnak nincs légköre. A Hold talajától egy milliméterre már az űr kezdődik. Nincs időjárás, amely eltakarítaná a felszínen szétszórt sebeket. Mindenütt látszanak a kráterek, megfagyott emlékei mindannak, ami kopár talajába valaha is becsapódott.

Miközben a Holdnak a Földről látható oldala felé tartunk, csodálatosképpen végigfut agyunkban keletkezésének egész története, és döbbenten bámulunk a lábunk alatti talajra.

Micsoda vadság!

Nagyjából 4 milliárd évvel ezelőtt egy Mars méretű bolygó ütközött a még fiatal Földbe, és egy hatalmas darabot kilökött belőle az űrbe. A következő évezredekben az ütközés törmeléke Földünk körül keringő gömbbé állt össze. Így született a Hold, amelyen most állunk.

Ha ma történne ilyesmi, bőségesen elegendő lenne arra, hogy elsöpörje a földi élet minden formáját. Akkoriban azonban világunk még teljesen kietlen volt. Furcsa gondolat, hogy ha nem lett volna ez a katasztrofális összecsattanás, ma nem lenne Holdunk, holdvilágos éjszakáink, jókora árapályaink – az élet a mai formájában valószínűleg nem is létezne a Földön. Miközben a kék Föld a holdi látóhatár fölé emelkedik, ráeszmélünk, hogy a kozmikus szintű katasztrófák éppúgy szolgálhatnak javunkra, mint kárunkra.

A mi bolygónk innen nézve akkora, mint négy teljes telihold. Kék igazgyöngyként lebeg a csillagokkal telehintett koromfekete háttér előtt.

A mi kis világunk az űrhöz képest most, és mindig is, megalázóan szerény helyet foglal el.

Kicsit továbbsétálunk, figyeljük, ahogy feljön a Föld a Hold egén, és bár minden csendesnek, biztonságosnak tűnik, már tudjuk, hogy a látszólagos békében sohasem szabad megbízni. Itt fent mást jelent az idő, de mi tudjuk, hogy még eonok hosszú sora áll előttünk, és az univerzum hasonlóan heves katasztrófái elkerülhetetlenek. Erre emlékeztetnek a Hold felszínén tátongó kráterek is. Egészen biztos, hogy az idők folyamán több százezer hegy nagyságú szikladarab ütközött bele. Ahogy a Földbe is – csakhogy annak a sebei begyógyultak, mert a mi bolygónk él, és a múltját elfedi a folyamatosan változó talaj.

Hirtelen mégis megérezzük, hogy minden gyógyulóképessége ellenére mennyire kiszolgáltatott, jóformán védtelen ez a bolygó, amely otthont ad nekünk…

Jóformán, de nem egészen. Mert mi is itt vagyunk.

Az olyasfajta ütközések, amilyenek a Hold megszületéséhez vezettek, nagyrészt elvesztek a múlt ködében. Ma már nem fenyegetik világunkat eltévedt bolygók, legfeljebb elszabadult kisbolygók és üstökösök – de a Hold részben az ilyen veszélyektől is megvéd minket. Ám mindenfelől veszély leselkedik ránk. Ahogy a kéklő Föld látványát figyeljük a fekete égbolton, a hátunk mögött egyszer csak elképesztően ragyogó fénygömb tűnik fel.

Megfordulunk, és egy csillagot látunk, bolygónk környezetének legfényesebb és legvadabb égitestjét.

A Nap, ahogyan nevezzük.

Tőlünk 150 millió kilométerre esik.

Minden energiánk tőle származik.

Képzeletünket szenvedélyesen megragadja már a puszta fénytömeg is, amely ebből a kozmikus lámpából árad, miközben magunk mögött hagyjuk a Holdat, és repülni kezdünk lokális csillagunk, a Nap felé – mert tudni akarjuk, hogy mitől ragyog.

3 A Nap

Ha az emberiség valamiképpen ki tudná aknázni a Nap egyetlen másodperc alatt kibocsátott összes energiáját, akkor az félmilliárd évre fedezhetné az egész Föld energiaszükségletét.

Közelebb értünk a csillagunkhoz, de azt kell tapasztalnunk, hogy a Nap egyáltalán nem olyan nagy, amilyennek ötmilliárd évnyire a jövőben láttuk, végzetének idején. Persze nagy így is. Hogy egy kicsit érzékeltessük: ha a Nap akkora lenne, mint egy nagyobbacska görögdinnye, a Föld 43 méterre volna tőle – és csak nagyítóval lehetne látni.

Néhány ezer kilométerre megközelítettük a Nap felszínét. Hátunk mögött a Föld parányi fénylő pontocska. Előttünk a Nap félig betölti az eget. Mindenfelé plazmabuborékok bugyognak rajta. Szemünk láttára több milliárd tonna mérhetetlenül forró anyag lövell ki belőle, és száguld a mi éteri testünkön át, s közben látszólag teljes összevisszaságban hatalmas hurkok keletkeznek a Nap mágneses terében. A legszerényebben fogalmazva is elképesztő látvány, erejétől megbabonázva azon tűnődünk, mi nincs meg a mi Földünkben, ami a Napot ilyen különlegessé teszi. Mitől csillag egy csillag? Honnan származik az energiája? És mi a csodának kell egyszer majd meghalnia?

Ahhoz, hogy ezt kiderítsük, elindulunk a létező legborzalmasabb helyre, a Nap közepébe, több mint félmillió kilométer mélyre. Ehhez képest a Föld felszíne és magja közti távolság alig 6500 kilométer.

Fejest ugrunk az izzó kohóba, s eközben eszünkbe jut, hogy mindaz az anyag, amit belélegzünk, látunk, tapintunk, érzünk vagy akár csak ki tudunk mutatni, atomokból áll. Mindennek az atomok az építőkövei. Ha úgy tetszik, egész világunk legókockái. Ám a legóval ellentétben az atomok nem szögletesek. Többnyire kerekdedek, sűrű atommagból és körülötte keringő távoli, apró elektronokból állnak. Viszont, akárcsak a legót, az atomokat is osztályozhatjuk nagyság szerint. A legeslegkisebbet hidrogénnek nevezzük. A második legkisebbet pedig héliumnak. Ha vesszük ezt a kétfajta atomot, megkapjuk az ismert világegyetem összes ismert anyagának 98 százalékát. Ez jó sok, nem is vitás, mégsem annyi, mint korábban. Úgy gondoljuk, nagyjából 13,8 milliárd évvel ezelőtt ez a kétféle atom alkotta az összes ismert anyag szinte 100 százalékát. A ma megtalálható nitrogén, szén, oxigén, ezüst sem nem hidrogén, sem nem hélium. Nyilván később jelentek meg. De hogyan? Nemsokára megtudjuk.

Egyre mélyebbre merülünk a Napban: a hőmérséklet folyamatosan emelkedik, már észbontóan forró. A magba érve már 16 millió °C-ig jut. Vagy még annál is többre. Mindenütt rengeteg a hidrogénatom, csak a környezet energiája csupaszra vetkőztette őket, elszabadultak az elektronjaik, nem maradt más, mint a puszta atommag. A Nap teljes súlya olyan hatalmas nyomással nehezedik a csillag magjára, annyira szorosan összepréseli az atommagokat, hogy mozogni is alig tudnak. Kénytelenek inkább nagyobb atommagokká összeolvadni. Pontosan ez folyik a szemünk előtt: a termonukleáris fúziós reakció kisebb atommagokból nagyobbakat hoz létre.

A nehéz atommagok, kifelé tartva a kohóból, amelyben keletkeztek, összeállnak a hidrogénről lefosztott, szabadon kószáló, magányos elektronokkal, és új, nehezebb atomokká válnak: nitrogénné, szénné, oxigénné, ezüstté…

A termonukleáris fúziós reakcióhoz (kisebb atomokból nagyobbak felépítéséhez) elképesztően sok energiára van szükség. Ezt biztosítja a Nap hihetetlenül erős gravitációja, amely lényegében mindent a magba vonz, és ott rettenetesen összeprésel. Ilyen reakció a Földön (vagy azon belül) természetes módon nem játszódhat le. A mi bolygónk ehhez túl kicsi, nem is elég sűrű, gravitációja a magban nem hoz létre akkora hőmérsékletet és nyomást, amely beindíthatná. Definíció szerint ez a fő különbség a bolygó és a csillag között. Gömbölyű égitest mind a kettő, de a bolygók alapjában véve kicsik, szilárd magjuk van, amelyet olykor gáz vesz körül. A csillagokat ezzel szemben gigantikus termonukleáris fúziós erőműveknek tekinthetjük. Olyan hatalmas gravitációs energiájuk van, hogy természetes módon hoznak létre különböző anyagokat a magjukban. A Földet alkotó összes nehéz atom, az élethez szükséges atomok valamikor mind egy csillag magjában keletkeztek. Amikor lélegzünk, ilyeneket szívunk magunkba. Ha hozzáérünk a bőrünkhöz, vagy valaki máséhoz, csillagport tapintunk. Arra voltunk kíváncsiak, miért kell a Napnak és a többi csillagnak meghalnia, sőt élete végén még fel is robbannia. Nos, itt a válasz: ha nem ilyen véget érne, akkor csak hidrogén és hélium létezne. A bennünket alkotó anyag örökre be lenne zárva az örök életű csillagokba. A Föld meg sem született volna. A ma ismert élet egyszerűen nem is létezne.

Ha ilyen új szemmel nézzük a dolgot, akkor abból, hogy nem csupán hidrogénből és héliumból állunk, a testünk, a Föld, de minden más is körülöttünk szenet, oxigént és egyéb atomokat is tartalmaz, már azt is tudjuk, hogy a mi Napunk második vagy harmadik generációs csillag. Egy-két generációra való csillagnak már fel kellett robbannia ahhoz, hogy törmelékéből megszülessen a Nap, a Föld és mi magunk. Mi vezetett hát a halálukhoz? Miért vannak a csillagok arra kárhoztatva, hogy ragyogó életük látványos robbanásban érjen véget?

A magfúziós reakció meglepő vonása, hogy akármilyen hatalmas energia kell a beindításához – egy egész csillag súlya! –, a végén még több energiát szabadít fel.

Ennek oka szintén megdöbbentőnek tűnhet, de miután a szemünk előtt történik, nincs más választásunk, el kell fogadnunk: amikor két atommag egy nagyobb atommaggá egyesül, tömegük egy része eltűnik. A fuzionált atommag tömege kisebb, mint a két alkotó atommagé együttvéve. Mintha egy kilogramm vaníliás fagyit összekevernénk egy másik kilogramm ugyanilyen fagyival, és a végén két kilogrammnál kevesebb fagyit kapnánk.

A hétköznapi életben ilyesmi nem fordulhat elő. Az atomok világában azonban folyton megesik. A mi nagy szerencsénkre azonban ez a tömeg nem vész el, csak átalakul. Mégpedig energiává, s a pontos átváltási értéket Einstein nevezetes egyenlete adja meg: E = mc^2 {2} A hétköznapi életben jobban hozzászoktunk a pénznemek, mint a tömeg és az energia átváltási árfolyamához. Ha tehát el akarjuk dönteni, hogy megéri-e a természetnek az E = mc^2 képlet, képzeljük el, hogy a JFK repülőtéren az angol font (vagyis a kiinduló tömeg) és az USA-dollár (a cserében kapott energia) átváltásakor ugyanezt az árfolyamot kapnánk. Az átváltási árfolyam c^2, ahol c a fény sebességét jelöli, c^2 pedig a fénysebesség önmagával vett szorzatát. E szerint egyetlen fontért 90 milliószor milliárd dollárt kapnánk. Szerintem elég jó üzlet. Ez egyszersmind a természetben elérhető legmagasabb átváltási ráta is.

Persze a hiányzó tömeg egy-egy magfúziós reakcióban meglehetősen csekély. De hát a Nap magjában minden másodpercben olyan rengeteg sok atommag olvad össze, hogy végül egészen hatalmas energiamennyiség szabadul fel, annak pedig valahova mennie kell. Tehát kilövell az űrbe, minden lehetséges módon, minél távolabbra a csillag magjától. Végső soron a magreakcióból felszabaduló energia ellensúlyozza a gravitációt, amely mindent a magba préselne, így a csillag nagysága stabilizálódik. Ha ez nem lenne, ha egyedül csak a gravitáció működne, akkor a Nap összezsugorodna.

A magfúzió töméntelen mennyiségű fényt és egyéb részecskét bocsát ki, és maga körül mindent atommagok és elektronok csillogó levesévé változtat. Ezt nevezzük plazmának.

Ettől a fény-, hő- és energiakitöréstől ragyognak a csillagok.

Miután a Nap csillag, nem lehet afféle hatalmas tűzgolyó – a tűzhöz ugyanis oxigén kell, és bár a Nap más nehéz elemekkel együtt abból is termel valamennyit, az űrben nincsen elegendő szabad oxigén ahhoz, hogy bármilyen tüzet képes legyen fenntartani. A gyufaskatulya oldalán végighúzott gyufa az űrben soha nem lobbanna lángra. A Nap, akárcsak az égen látható többi csillag fénylő gömbje, egyszerűen ragyogó plazma, azaz elektronok, valahány elektronjától megfosztott atomok (ezeket nevezzük ionoknak), és összes elektronjától megfosztott csupasz atommagok forró egyvelege.

Mindaddig, amíg a Nap magjában van elegendő összepréselhető parányi atommag, a Nap gravitációja és magfúziós energiája egyensúlyban marad. Mi pedig abban a szerencsés helyzetben vagyunk, hogy egy ilyen állapotban lévő csillag közelében élünk.

Persze valójában mindennek semmi köze a szerencséhez.

Ha a Nap nem ilyen állapotban lenne, mi nem is léteznénk.

És, mint tudjuk, a Nap sem lesz örökké ilyen egyensúlyi állapotban: csillagunk magja valamikor kifogy az üzemanyagául szolgáló atomokból. Akkor pedig megszűnik a magból sugárzó, kifelé irányuló nyomás, amely ellensúlyozhatná a gravitációt. A gravitáció felülkerekedik, és elindítja csillagunk életének legutolsó eseménysorozatát: a Nap összezsugorodik, még sűrűbbé válik, ez pedig újabb magfúziós reakciót indít meg, de ezúttal már nem a magban, hanem kijjebb, közelebb a felszínhez. Ez az újraéledt fúziós reakció pedig már nem egyensúlyozza ki a gravitációt, hanem felülkerekedik rajta, a Nap felszíne egyre távolabbra kerül, csillagunk mindjobban felpuffad. Jövőbe vezető utazásunk során már láttunk ilyet. Egy utolsó energiakilövellés jelzi majd a halált; ilyennek is tanúi voltunk. A Nap szétszórja az űrbe mindazokat az atomokat, amelyeket élete során összekovácsolt, és közben még újabbakat is létrehoz – a legnehezebbeket, például aranyat. Végül aztán ezek az atomok összekeverednek a közelben lévő más haldokló csillagok maradványaival, hatalmas csillagporfelhőket alkotnak, amelyek talán újabb világok magvait hintik el a távoli jövőben.

A tudósok a csillagunk magjában megmaradt hidrogén becsült mennyiségéből következtetnek arra, hogy ez a robbanás nagyjából mikor fog megtörténni. A számítások eredménye szerint nagyjából 5 milliárd év múlva, talán éppen egy csütörtöki napon…

4 Kozmikus családunk

Az eddigiek alapján máris többet tudunk a Napról, mint bárki emberfia a 20. század közepéig. Mindaz a fény, amely nap nap után a testünkre árad, a csillagunk közepén összekovácsolt atomokból származik, és úgy jön létre, hogy tömegük egy része energiává alakul. De nem a Föld az egyetlen égitest, amely a Nap energiáját hasznosítja.

Képzeletünk egy szempillantás alatt ismét ott terem a Nap fortyogó felszínén; körbetekintünk rajta, mint valami héja. Nyolc csillogó pontot látunk a távoli csillagok mozdulatlannak tetsző háttere előtt mozogni. Ezek bolygók, vagyis anyaggal teli gömbök, de olyan kicsik, hogy csillaggá alakulásuk szóba sem jöhet. A Naphoz legközelebbi négy pontocska apró kőzetbolygónak tűnik. A távolabbi négy túlnyomórészt gázokból áll. A Naphoz viszonyítva még ők is kicsik, de a Földhöz, a legnagyobb kőzetbolygóhoz képest óriások. A Földtől eltekintve azonban – noha mindannyian a rég elhalt csillagok után visszamaradó porfelhőből keletkeztek – egyik sem alkalmas jövőbeli menedékhelynek az emberiség számára, és összesen több száz holdjuk sem. Mindegyiket erősen magához láncolja a Nap gravitációja; csillagunk végső fellobbanásával együtt ők is el fognak tűnni. Ha létezik egyáltalán menedék, azt távolabb kell keresnünk.

Képzeletünk, érezve a feladat súlyát, elszáguld, amilyen messzire csak tud, hogy lássa, mi található a Nap befolyási övezetén túl. Útközben teszünk egy rövid látogatást bolygónk távoli rokonai, kozmikus családunk óriásai között is.

Nagyjából a mi Földünknél háromszor távolabb kerültünk a Naptól. A Merkúr, Vénusz, Föld és Mars, a négy legkisebb kőzetbolygó mögöttünk maradt. Onnan nézve a mi csillagunk akkorának tűnik, mint egy egypennys fele, ha kinyújtott karral tartjuk. Ha a Föld itt lenne, az Egyesült Királyságban egy júliusi dél, mondjuk az év legmelegebb napja is hidegebb lenne, mint most az Antarktisz legzordabb téli napja.{3} Csillagunktól távolodva egyre bágyadtabb a napfény.

Elszáguldunk néhány kőzetdarab mellett, amelyek bolygónk kialakulásának kezdeti korszakából maradtak. Ezek a többnyire krumpli alakú aszteroidák alkotják együttesen az aszteroidaövezetet, ahogy mostanában nevezik a csillagászok: azt a hatalmas kövekből álló gyűrűt a Nap körül, amely a négy Föld-szerű bolygót elválasztja az óriások világától. A kövek meglehetősen elszórtan helyezkednek el, övezetükön átsüvítve azt látjuk, hogy nem sok esélyünk van valamelyikbe beleütközni. Ember alkotta műholdak sokasága repült már át köztük akadálytalanul.

Az aszteroidaövezetet elhagyva most a gázóriások, a Jupiter, Szaturnusz, Uránusz és Neptunusz mellett repülünk el, csupa hatalmas bolygó, viszonylag apró kőzetmaggal, mélyen a nagy, gomolygó légkör alatt. Mindezek a bolygók csodálatos gyűrűrendszerrel vannak megáldva, bár a Szaturnuszé nagyságban és szépségben is messze túltesz az összes többin.

Elsuhanunk mellettük, és az ilyen hatalmas bolygóknak kijáró tisztelettel figyeljük őket, még akkor is, ha a legkevésbé sem életre valók.

Talán azt vártuk, hogy a Neptunuszon, a Nap körül legtávolabb keringő bolygón túl már nincs semmi látnivaló, de egyáltalán nem ez a helyzet. Ott egy másik övezet helyezkedik el, a legkülönfélébb nagyságú és formájú piszkos hógolyók, ismét csak valószínűleg melléktermékek, amelyek Naprendszerünk megszületésének korából maradtak, akkorról, amikor régen felrobbant csillagok porából összeálltak a jelenlegi bolygók. Ezt az övezetet Kuiper-övnek nevezzük. A Nap innen már csak tűhegynyinek látszik, egy a többi csillag között. Ezekhez a távoli részekhez már alig jut el valamennyi hő, mégis van bizonyos aktivitás.

Olykor-olykor valamilyen összeütközés vagy egyéb zavar következtében egy-két ilyen piszkos hógolyó letérül Nap körüli csendes, távoli pályájáról. Csillagunkhoz közelebb kerülve lassan-lassan melegebb égtájakra téved, elkezd olvadni, és a napsugárzásban száguldva apró jeges kövekből hosszú csóvát húz maga után. Az a fajta égi tünemény lesz belőle, amit mi üstökösnek nevezünk. Az Európai Űrügynökség Philae nevű mokány kis űrszondája 2014 novemberében leszállt egy ilyen üstökösre, és megvizsgálta a felszínét. Az őt szállító Rosetta űrhajó pedig keringett körülötte, ahogyan az üstökös épp közelebb vagy távolabb került a Naptól, és megfigyelte, hogyan alakul gázzá az üstökös legkülső rétege.

Szegény Plútó, amelyet újabban megfosztottak bolygó címétől, és törpebolygóvá fokozták le, szintén ehhez az övezethez tartozik, (legalább) két másik törpe, a Haumea és a Makemake társaságában. Mulatságos belegondolni: a Plútó és holdja, a Charon annyira távol esik a Naptól, olyan nagy utat kell megtennie, amíg egyszer megkerüli, hogy az nem is sikerült a felfedezése, majd bolygónak minősítése és a leminősítése közötti idő alatt. A csillagászoknak évtizedekbe került, amíg kiderítették, hogy méretre valójában alig egynegyede a mi Holdunknak. Persze a piszkosbarna Plútóra, amely mellett éppen most haladunk el, a legkevésbé sem hatott ez az egész átnevezéshistória. Hamarosan magunk mögött hagyjuk, és még távolabbra kerülünk ragyogó csillagunk biztonságos menedékétől.{4} További törpék keresztezik utunkat, meg újabb üstökösök, megfagyott bolygókat is felfedezünk, amilyeneket még élő ember nem látott. De figyelmünket hamarosan teljesen magára vonja egy hatalmas gömb, amely magában foglalja mindazt, amivel eddig találkoztunk.

Az összes eddig látott bolygó, törpebolygó, aszteroida és üstökös egy többé-kevésbé lapos korongba tartozik, amelynek középpontjában ragyog a Nap. Amit azonban most látunk, nem tartozik oda. A milliárdszor milliárdszor milliárd potenciális üstökös sokasága hatalmas gömbszerű felhőt alkot, és lényegében minden teret kitölt a Nap, illetve a többi csillag tartománya között. Ezt a sokaságot Oort-felhőnek nevezzük.

Döbbenetesek a méretei.

Ez jelöli ki csillagunk birodalmának, a Naprendszernek a határait, amelyhez kozmikus családunk összes tagja tartozik.

Azon túl már eddig soha fel nem térképezett területekre lépünk; egy olyan csillag felé indulunk el, amely feltevésünk szerint a legközelebb esik a miénkhez. 1915-ben fedezték fel. Egy évszázada. Éppen akkor, amikor kezdtük megérteni a világegyetemet. A neve: Proxima Centauri.

5 A Napon túl

Testünk még mindig a tengerparton hever, valahol a Földön, de a képzeletünk már olyan messze jár tőle, amennyire ember alkotta tárgy egyáltalán eljutott.{5} Az Oort-felhő széléhez érkezve kiléptünk a Naprendszerből, s bekerültünk egy másik csillag tartományába. Amint átléptük az elmosódó vonalat – amely mintha csak azért állna ott, hogy érzékeltesse, mit jelent a határ –, azt láttuk, hogy a Naprendszer néhány külső üstököse pályát vált: a Nap körül haladó távoli görbéről áttér egy másik csillag, a Proxima Centauri körülire, épp afelé, amelyhez közeledünk.

A Proxima Centauri a vörös törpéknek nevezett csillagok családjához tartozik. Átmérője és tömege is sokkal kisebb, mint a Napé (nagyjából a hetede), és erős vörös árnyalatú a színe. Innen az elnevezés. A vörös törpék rendkívül gyakoriak, a tudósok úgy gondolják, hogy az égen lévő csillagok többségét ők teszik ki, ha túlságosan halványak is ahhoz, hogy szabad szemmel látni lehessen őket.

Ahogy egyre közelebb kerülünk hozzá, azt látjuk, hogy fényessége folyamatosan széles határok között változik, és meglehetős szeszéllyel nagy mennyiségű izzó anyagot lövell ki magából.

S vajon keringenek-e bolygók a dühödt vörös törpe körül? Egyet sem látunk.

Bizonyos értelemben ez nagy kár – mert bár egy Proxima körül keringő bolygón nagyon nehéz lenne az élet, de egy ottani civilizáció nagyon-nagyon hosszú jövővel számolhatna. Amikor a mi Napunk felrobban, akkor a Proxima cseppet sem fog változni. Amennyire tudjuk, az univerzum jelenlegi korának nagyjából 300-szorosáig változatlanul fog ragyogni, minden szempontból elég hosszú ideig.

Miután a Proxima kisebb, mint a Nap, az őt alkotó parányi atommagok sokkal-sokkal lassabb ütemben olvadnak össze nagyobbakká. A csillagoknál igenis nagyon számít a méret: minél nagyobb a csillag, annál rövidebb az élettartama… A körülötte keringő bolygóknál pedig a távolság a kulcskérdés. Ahhoz, hogy folyékony víz legyen a felszínükön (hogy az élet ma ismert formái fennmaradhassanak), nem lehet sem túl hideg, sem túl forró. Ehhez pedig az kell, hogy se túl közel, se túl távol ne legyenek attól a csillagtól, amely körül keringenek. Egy csillag körül azt a sávot, amely lehetővé teszi, hogy a folyékony víz megmaradjon a bolygó felszínén, Goldilocks-zónának, másképpen lakható övezetnek nevezzük. Tehát mi lenne, ha találnánk egy másik vörös törpét, amely körül épp a megfelelő távolságban egy Föld-szerű bolygó keringene? Hasonlítana a mi szeretett világunkra, ráadásul szinte örökre fennmaradna…

Hátrafordulunk, némi bűntudattal az ilyen gondolatok miatt, s visszanézünk otthonunkra, a Naprendszerre és a Földre, arra számítva, hogy a mi Napunk majd túlragyogja az égbolton lévő többi fénylő pontot. De egyáltalán nem ragyogja túl. Ekkor döbbenünk rá, milyen hatalmas kozmikus távolságokról van szó.

Kíváncsiak vagyunk, hogy ha nem tiszta képzelet lennénk, hanem valóságos űrutazók, vajon mennyi időbe telne innen hazaküldeni valamilyen jelet?

Csillagközi mobiltelefonunkról utunk mindegyik állomásáról megpróbálhattuk volna felhívni valamelyik barátunkat, hogy beszámoljunk a tapasztalatainkról. A mobiltelefon hangunkat fénysebességgel terjedő jellé alakítja, ezért lényegében egyidejű kommunikációt lehet folytatni vele, legalábbis a Földön. Az űrben azonban általában túl nagyok a távolságok, onnan már semmi nem történik azonnal. A Holdról a fény nagyjából egy másodperc alatt ér el a Földre. És kell egy visszafelé is. Ha odaföntről megkérdeznénk valamelyik földi ismerősünket, lát-e minket a távcsövével, a válasz csak két másodperc múlva érkezne meg.

A Napról még rosszabb volna a helyzet. A Föld–Nap távolságot a fény nagyjából nyolc perc húsz másodperc alatt teszi meg. A beszélgetés kezd kicsit vontatottá válni, mert tizenhat percet kell várni a kérdésre küldött válasz megérkezésére. Pedig a Nap kozmikus értelemben itt van a szomszédban. Ha most a Proxima Centauri közeléből, ahol éppen vagyunk, felhívnánk valakit, a jel nagyjából négy év három hónap múlva csörgetné meg a földi telefont. Ha pedig kérdeznénk tőle valamit, a válasz csak nyolc év és hat hónap múlva érkezne meg.

És még mindig csak a Földtől a Nap utáni második csillagig jutottunk el, de máris úgy érezzük, túlságosan távol vagyunk otthonról, kell valami, amivel betájolhatnánk magunkat, nehogy eltévedjünk.

Most eszünkbe jut a trópusi sziget tengerpartjáról látott szépséges Tejút; körbenézünk tehát, hogy vajon most merrefelé található ködös fehér fényfoltja. Nagy meglepetésünkre már nem vastag egyenes vonalnak látjuk, hanem inkább megdöntött gyűrűnek, amelynek egyes részei fényesebbek, mások sötétebbek, és mi magunk is benne vagyunk valahol. Ekkor jövünk rá, hogy a Földről csak azért tűnt csíknak, mert a Föld a lábunk alatt eltakarta a jó részét.

Miután a Proxima Centauri körül egyetlen bolygót sem találtunk, habozás nélkül elindulunk a Tejút legfényesebb pontja felé.

Bár még fogalmunk sincs róla, egy körülbelül 300 milliárd csillagból álló csoport középpontja felé tartunk. Az ilyen csoportokat galaxisoknak nevezik.

{1} Az az érzésünk lehet, mintha az éjszakai égbolton több millió csillagot látnánk, valójában azonban az emberi szem városban alig néhány száz csillagot képes kivenni, vidéken, a fényszennyezéstől távol pedig 4–6 ezret.

{2} Tudom, hogy az olvasó biztosan tudja, de azért a biztonság kedvéért hadd áruljam el: az E = mc2-ben E az energiát, m a tömeget, c pedig a fénysebességet jelöli. Ez a könyvben található egyetlen egyenlet tehát szó szerint azt jelenti, hogy a tömeget energiává alakíthatjuk, és viszont.

{3} 2013-ban a NASA egyik időjárási műholdja −94,7 °C-ot mért az Antarktiszon, ez volt a Földön valaha mért leghidegebb hőmérséklet. De ahol most járunk a világűrben, ott még hidegebb lenne.

{4} A NASA New Horizon nevű űrhajója 2015 júliusában érte el a Plútót, és közvetlen közelről tanulmányozta. Ez a történelmi jelentőségű áttörés a kisbolygó rendkívüli, teljesen váratlan vonásait tárta fel, többek közt meglehetősen új keletű felszíni aktivitás zavarba ejtő jeleit észlelte rajta.

{5} A legtávolabbra jutott, ember készítette tárgy a NASA Voyager–1 űrszondája volt. 1977-ben bocsátották fel, 2013-ban érte el a Naprendszer külső határvidékét. Még mindig küld adatokat a Földre, új parancsokra is képes reagálni. Az akkumulátorainak a tervek szerint legalább 2025-ig ki kell tartaniuk. 2016-ban a Voyager–1-ről küldött jelnek tizennyolc óra negyven percre volt szüksége, hogy fénysebességgel eljusson a Földre. A jövőben ez még hosszabb idő lesz, ahogy az űrszonda egyre messzebb száguld tőlünk. Aki a pillanatnyi helyzetére kíváncsi, a voyager.jpl.nasa.gov oldalon megtalálhatja.