© Vályi-Nagy Erika, 2023

© Scolar Kiadó, 2023

Szerzőfotó © Kállai Márta / Scolar

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon: www.facebook.com/scolarklub instagram.com/scolarkiado tiktok.com/@scolarkiado

Scolar Kiadó, 2023

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

Telefon: (06 1) 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szerkesztette: Helfrich Judit

Borítótervező: Földi Hajnal

ISBN 978-963-509-990-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

– Ez a lánc honnan van? – kérdezte Amira. A pillantása szinte lyukat égetett a nővére nyakába. Rebeka zavartan odakapott az ékszerhez; apró D betű csüngött a kopott fényű soron. A vékony szemek itt-ott görbén kapcsolódtak, a medál brilljei közül több is hiányzott.

– Dávidtól kaptam még jó régen. A kezembe akadt, gondoltam, felveszem. Legalább nem mondhatod, hogy sosincs rajtam ékszer. – A hangjában volt egy kis él, Amira azonban nem vette észre. A tekintete továbbra is ott időzött a láncon.

– Azért látszik, hogy nem egy mai darab. De ugye nem bizsu?

– Arany, igazi arany – bizonygatta Rebeka, ám a húga arca nem enyhült.

– Nem kellene hordanod. Ócska ez már – vágta oda foghegyről. – Törtarany.

1. FEJEZET
Rebeka

– Amira üzent, hogy fél hatra jön – nézett fel Dávid az ebédjéből.

– Engem nem hívott.

– Nyilván tudta, hogy szombaton úgysem veszed fel, mert tele vagy. Anyádat csörgette meg, aztán ő engem. – Az órámra néztem, kettő múlt éppen. Végiggondoltam, hogy ki jön még ma a szalonba, és megállapítottam, hogy ha nem tudom átcserélni a vendégeket, akkor hétkor sem fogom elkezdeni Amirát. Az arcomra lehetett írva a morfondírozás, Dávid nem is hagyta szó nélkül. – Miért nem mondod meg neki, hogy nem érsz rá? Folyton ez van, ő kinyilatkoztat, hogy várjad ekkor és ekkor a kozmetikában, te meg haptákba vágod magad, és mész pattanást nyomkodni.

– Nincs is pattanása.

– Akkor kenegeted a ráncait.

– Ne csináld már! A húgom. Olyan ritkán jön le, és a szalonban legalább tudunk nyugodtan beszélgetni. Vagy jobb volna, ha idehoznám?

– Csak azt ne! De úgysem vállalná, a múltkor is fejgörcsöt kapott a gyerekek miatt. Pedig szerintem nem is voltak olyan hangosak.

– Jól van, nincs gyereke, persze hogy nem bírja a ricsajt. Régen mi sem bírtuk.

Nem ültem le az asztalhoz, pedig Dávid kikészítette az ebédemet. Telefonálgatni kezdtem, előbb a fél négyes vendéget tettem át máskorra, aztán meg az ötórásat a jövő hétre. A nők persze nem örültek a változtatásnak, szenvtelenül hallgatták a magyarázkodásomat, hogy véletlenül túlszerveztem a napomat, közbejött egy családi dolog, a gyerekek sincsenek jól, de hiába erőlködtem, nem érdekelte őket, ezért kénytelen voltam bedobni az utolsó kártyámat, hogy természetesen kedvezményt is adok. Csorgott a hátamon a verejték, mire végeztem. Dávid merev arccal ette a rizses csirkét, amikor végül mégiscsak lehuppantam a székre vele szemben. Alig tizenöt percem maradt, hogy megebédeljek. Nem bírta ki, hogy ne szólaljon meg.

– Komolyan, hallgatni is rossz volt, ahogy mentegetőztél a húgod miatt. Miért nem mondtad meg az igazságot? Hogy van egy zsarnok húgod, aki dél körül eldönti a csillogó budai lakásában, hogy vágyik egy ingyenkozmetikázásra a nővérétől, aki képes miatta az egész napját átszervezni, megalázkodni, bocsánatért esedezni, hazudozni, anyagilag rosszul járni, mindezt csak azért, hogy az elkényeztetett hugica szíve vágya teljesüljön.

– Hogy lehetsz ilyen rosszindulatú?

– Lásd már magad kívülről!

– Az a baj, hogy utálod Amirát. Akármit tenne is, utálnád. Ezzel meg nem tudok mit kezdeni. Ő a testvérem, úgy alázkodom meg miatta, ahogy csak akarok. Nem fogod érteni, meg se próbáld. Egyke vagy.

Oda szúrtam, ahol fájt, Dávid mindig is sajnálta, hogy nem született testvére. A házasságunk elején folyton mondogatta, hogy sok gyerekre készüljek, mert ő nagy családot szeretne. Láttam, hogy a megjegyzésem után elsötétül az arca, de legalább nem szólt többet. Futtában még bekaptam pár falatot, és a kabátot magam köré kanyarítva szaladtam vissza a szalonba. Tele voltam rossz érzésekkel. Miért kezdjük Dáviddal mindig elölről ugyanezt a veszekedést, ha Amira megjelenik? Miért fáj neki, hogy fontos nekem a húgom? Igen, néha a legfontosabb.

Amira különös szerepet töltött be az életemben. Eleinte én vigyáztam minden lépését, a „kisanyukájának” hívott, és felnézett rám, aztán amikor felnőtt, megváltozott a perspektívája. Ámulva figyeltem azt a ragyogó nőt, akivé a szemem előtt érett. Itt hagyta Szárszót, tizenévesen, viharosan költözött a fővárosba, lediplomázott, jó állást szerzett, budai lakást bérelt, érdekes emberekkel vette körbe magát. A történetei hollywoodi filmre kívánkoztak, szóval ha másért nem, ezért megérte átszervezni a napomat.

Tízperces sétával értem el a szalonba, mégis csontig fagytam. Azzal biztattam magam, hogy talán ez az utolsó téli nap, március 10. után már csak nem fog tartósan megmaradni a hideg és a szél. Régebben olyan szalonról álmodoztam, amelyik közvetlen a parton van, és a hatalmas üvegablakain keresztül látni lehet a vizet, most viszont hálát adtam érte, hogy anno a falu központjában béreltem helyiséget. A vízparton ősztől tavaszig elviselhetetlen szél fújt, a nyári viharok idején meg egyenesen félelmetes volt a tó. A házak között, ha nem is volt ötcsillagos a panoráma, védve éreztem magam.

Ahogy átvágtam a parkon, felnéztem a kopasz fákra, a varjak fekete pöttyökként ültek az ágakon. Mint akik gyűlést tartanak, úgy csoportosultak egymás mellett, s közben éktelenül károgtak. Megálltam egy pillanatra, jó erősen összeütöttem a tenyeremet, a madarak felrebbentek, és ha ez lehetséges, még éktelenebbül károgtak. Amirával régen mindig számoltuk, ki hány madarat tud felriasztani az ágakról, talán negyvenhéttel nyertem meg egyszer a versenyt. Ez még abban az időben lehetett, amikor nyugodtan bemondhattam egy számot, ő mindent elhitt nekem.

Anyám szerint ilyenkor a legrondább a falu, de én nem értek vele egyet. Mindig szerettem ezt az időszakot, és ha le kellett volna rajzolnom a tél végi Szárszót, egyetlen színt használtam volna: a szürkéskéket. Egybefolyt az ég a vízzel, emberek sehol, a nyaralók redőnyei lehúzva, csend és béke mindenhol. Ehhez képest a fővárosi vagy a londoni tél maga volt a rémálom. A sóval felszórt utcákon térdig kellett gázolni a szeméttel elkevert hólében, emberek nyomorogtak hatalmas télikabátjukban, esernyőjükkel, amelyet folyton kifordított a szél, én meg úgy képzeltem, hogy az esernyőkből kiálló tüskék fognak egyszer halálra szurkálni. Szárszón talán esernyőt sem vitt magával soha senki, helyette a sapka és a kapucni dívott, mert azt a tíz percet bárhogy ki lehet bírni… Néhány lépés múlva én is a jól felfűtött szalonban voltam, a melegséget árasztó falak között.

Bár a húgom szerint hideg színekkel kellett volna kifestenem a kozmetikát, mert az most a trend, nem hallgattam rá, hanem maradtam a jól bevált sárgás árnyalatoknál. Majd mindennap hálát adtam az égnek amiatt is, hogy így döntöttem; olyan volt ez a kuckó, mintha magába szívta volna a napsugarakat, amelyek télen is árasztották magukból a fényt.

A legszebb tárgy a szalonban egy biedermeier fotel volt, Amira vadászta le nekem a netről. Kisebb vagyonba és több álmatlan éjszakámba került, de ma már kimondhatom: megérte. Igaza lett a húgomnak, ez az egyetlen luxustárgy azonnal megemelte a szalon színvonalát, az már senkit sem érdekelt, hogy a földvári Csutak bútorboltban vettem a szekrényt és a kiegészítőket, nem győzték csodálni a hely eleganciáját. Ehhez jött még a rózsaolaj, ami a húgom ajándéka volt: külön felhívta a figyelmemet, hogy ez nem egy ócska, ezerforintos, gagyi olaj, amit minden drogériában kapni lehet, hanem valódi rózsaszirmokból készített esszencia, és hiába lehet az árából egész ládányi másolatot venni, az illatukon pontosan érződik a különbség. Én, mondjuk, nem éreztem, otthonra vettem egy olcsót, a szalonban meg használtam Amiráét, amit, valljuk be, értékeltek a nők. Sokan mondták, hogy igazi luxust teremtettem húsz négyzetméteren.

Mariann volt az utolsó vendégem Amira előtt, és hiába krákogtam egyre feltűnőbben, még mindig az öltözőben szöszmötölt. Mintha élvezte volna, hogy húzza az időt, ráérősen jött ki a kezelőbe, feküdt le az ágyra, rendezte el a haját, aztán újra felült, hogy a frottírtörülközőt eligazgassa magán, végül még egy nagyot sóhajtott is.

– Miért is kellett korábban jönnöm?

– Elfelejtettem a húgom időpontját – mondtam halkan, de éreztem, hogy a hangom megremeg. Pocsékul hazudtam.

– Nyilván ő szólt az utolsó percben. Nekem nem kell mellébeszélni, jól ismerem Amirát. Mikor jön?

– Hatra ígérte. – Eleve fél órát rászámoltam az érkezésére. Úgyis mindig késett.

– Legalább találkozom vele. Milyen most a haja? Vörös?

– Már régóta szőke. Csak egy rövid időre váltott vörösre, de nem állt jól neki.

– Neki minden jól áll. Olyan szép!

– Hát igen – mosolyodtam el.

Amira tényleg szép volt. A legszebb, akit valaha ismertem. Amikor a szüleim – éppen harminckét éve – hazahozták a kórházból, sokáig álltam a kiságya mellett, és nézegettem. Mondtam is anyának, hogy milyen kis formás, ő meg bólogatott. „A legformásabb. Ennek a kicsi lánynak még a körme is tökéletes” – nevetett, én pedig vele nevettem.

Bár csak hétéves voltam, amikor Amira megszületett, mégis kristálytisztán megmaradt bennem ez az időszak. Az volt a családi ígéret, hogy óvodáskoromra jön a kis testvér, ám hiába vártam már nagyon azt a babát, nem így történt. Anyám nem esett teherbe, noha én állítólag az első éjszakán megfogantam. Eltelt egy év, két év, de csak nem jött a gyerek, anyám orvostól orvoshoz szaladt, hogy valaki végre segítsen. Nem beszéltek akkoriban az ilyenekről, titokban kellett tartani, hogy miért járnak be a szüleim folyton Siófokra, sőt anyám később sem mondta el, hogy mi történt velük pontosan. Utólag magam raktam össze a képet, és arra jutottam, hogy Amira valószínűleg lombikban fogant.

Akkoriban anyám folyton bőgött, majd szétpattant a feszültségtől, csapkodott dühében a konyhában, és ha éppen én voltam a keze ügyében, akkor engem ütött. Előfordult, hogy a hajamba kapaszkodott bele, ha rosszalkodtam. Egyszer megtépte a lófarkamat is, mert felrúgtam az ajtó mellett az állóvázát.

Később úgy magyarázkodott, hogy az orvosok miatt idegeskedett annyit, ami valószínűleg azt jelenti, hogy hormonkezelést kapott. Gyerekként persze nem értettem semmit, csak az állandó feszültséget éreztem. Aztán egyszer anyám teste gömbölyödni kezdett. Akkor hirtelen megváltozott, csodaként élte meg a terhességét, egész nap a hasát simogatta, és azt mondta, nagyon vigyázni kell most rá, mert ott bújik meg a legnagyobb kincs a világon. Nekem nem fért a fejembe, miért tartja őt a legnagyobb kincsnek, amikor én is itt vagyok…

Sokszor mesélték, mennyire más voltam, mint Amira, és ebben az összehasonlításban a mérleg nyelve mindig a húgom felé billent. Már a két terhesség is tűz és víz volt, mivel én csak úgy becsúsztam, és anyám még nem állt készen a változásra, inkább nyűgnek élte meg a kilenc hónapot, mint boldogságnak. Ráadásul a születésem majdnem tragédiával végződött, az utolsó pillanatban tolták át a műtőbe, és a hasát szinte szétvágva kaptak ki belőle engem. Panaszkodott is sokat, hogy azóta nem vehet fel kétrészes fürdőruhát. Amirával már császárra készültek, az altatásból úgy ébredt, hogy mellette feküdt az egészséges kisbaba. A két fájdalmat össze sem lehetett mérni, hát persze, hiszen Amirával egy percig sem vajúdott.

Hasfájós, sírós, érzékeny baba voltam, éjszakákat bömböltem végig, és hiába hagytak a kiságyban abban a reményben, hogy egyszer majd úgyis elunom, én csak egyre hangosabban sírtam. Ha anyám megjelent, állítólag azonnal abbahagytam a hisztit, ők legalábbis hisztinek nevezték a visítást, de nem vettek ki, mert mégis, milyen fájdalom az, ami elmúlik, ha kikerülök a kiságyból… Ők pedig nem akarták, hogy elkényeztetett gyerek legyek. A dackorszakom különösen nehéz időszak volt nekik, mert folyton ellenkeztem, és ha nem teljesült az akaratom, irtózatos dühvel reagáltam. A szüleim továbbra sem akartak elkapatni, így aztán kaptam a pofonokat rendesen.

Arra is pontosan emlékeztem, mennyit töprengtek azon, hogy mi legyen a születendő húgom neve. Mindenképp valami különlegeset, egyedit akartak, de én reméltem, hogy az én különleges és egyedi nevemnél nem találnak jobbat. Annak idején a Rebeka is felborította a környék nyugalmát, óvodában sokat csúfoltak is a furcsa nevem miatt, sőt le is zsidóztak, mert szerintük biztosan a horgas orrú felmenőim miatt kereszteltek Rebekának. Pedig ez nem igaz, megrögzött katolikusok voltak a nagyszüleim mindkét ágról, a szüleim pedig ateisták. Amikor sírva elmeséltem nekik, hogy lezsidóztak, csak legyintettek: „Ne foglalkozz vele, irigyek a gyönyörű nevedre!” Ettől a pillanattól kezdve ékszerként tekintettem a Rebeka névre, és azt gondoltam, ugyanolyan különleges, mint én. Amikor először felmerült, hogy a húgomat majd Amirának hívják, csodálkoztam ezen. De az Amira még a Rebekánál is ritkábban fordul elő, és ez elég volt anyáméknak. Úgy voltak vele, legyen a név önbeteljesítő jóslat: rendkívüli név egy rendkívüli embernek.

Amira valószínűleg ugyanolyan kisbaba lehetett, mint én. Sírni is pont úgy tudott, felverte az egész házat éjszakánként, viszont őt már senki sem hagyta bömbölni. Rohant anyám, rohant apám, és képesek voltak egész éjjel sétálgatni vele, ringatni. Amikor rákérdeztem, hogy akkor ő most elkényeztetett kisbaba lesz-e, akkor anyám kikérte magának.

„A hasa fáj, érted? Nem hisztizik.”

Ezt olyan szigorúsággal mondta, hogy szólni sem mertem többet, pedig sokat gondolkodtam azon, hogy honnan tudták, miért bömböltem én éjszakánként… Lehet, hogy nekem is a hasam fájt, de ezt már nem mertem neki megmondani. Egyértelművé vált számomra, hogy nem tartozunk egyazon megítélés alá.

Nekem mindig alkalmazkodnom kellett apám és anyám napirendjéhez, fel sem merülhetett, hogy a táncórám miatt lemondják a fodrászt vagy az autószerelőt, Amira azonban már csecsemőként uralta az életünket. Folyton figyelnem kellett arra, hogy csendben tanuljak, nehogy felébresszem a kis testvéremet. A „húgocskád” – mondogatták, utáltam magát a szót is. Ha én szóltam, hogy nem megy a tanulás, mert Amira az ágyában nyöszörög, még le is szidtak. „Hát nehogy már egy kisbaba alkalmazkodjon hozzád!” Sokszor elképzeltem, hogy a fejére szorítom a párnát, és addig ott tartom, amíg hallom a vinnyogást, de az is az eszembe jutott, hogy egy óvatlan pillanatban kitolom a babakocsit a mínusz tíz fokba, hogy fagyjon csak meg Amira. Persze ezek csupán gondolatok voltak, a valóságban egy angyal voltam, szinte ott lebegtem a baba körül, és lestem minden kívánságát.

Dögönyöztem, pelenkáztam, szeretgettem, dicsérgettem, és csak nagyon ritkán, ha tényleg senki nem volt a közelben, csíptem bele a kövér combjába, és húztam meg vékony, ritkás haját. Én voltam az a nagy testvér, akire mindig nyugodtan rábízhatták a kicsit, mert imádott róla gondoskodni. Elhitettem anyámékkal, hogy a legjobb időtöltésem, ha a húgom mellett segédkezhetek, dicsekedtek is az ismerősöknek, hogy mennyire csodálatos is a családjuk. Emlékszem, milyen elismerően néztek rám a szomszédok is; „Arany az ilyen nagy testvér!” – mondogatták. Én meg boldog voltam, hogy végre szeretnek, elismernek, és egy csepp lelkiismeret-furdalásom sem volt, hogy a munkámért cserébe néha megbüntetem Amirát, úgysem tudott beárulni. Mikor egy-egy csípés után felsírt, mindig szaladtam anyámékhoz, hogy jaj, megint bőg a baba. Aztán egyszer, amikor abban mesterkedtem, hogy miként tudnék neki odavágni, ő a szemembe bámult. Nem hozott zavarba, a kisbabák már csak ilyenek, aki föléjük hajol, azt jól megnézik maguknak. De Amira nemcsak rám meredt, hanem mosolygott. Azzal az igazi mosollyal, amit az újszülöttek még nem tudnak, erre csak később érik meg a személyiség. És ő bizony legelőször rám mosolygott. Anyám épp a konyhában volt, én meg sem mertem mozdulni, annyira letaglózott a jelenet. És Amira nem engedte el a tekintetemet, fogta erősen, közben már nem is csak a szája, a szeme, az egész arca mosolygott. Anyám is odaért, hatalmasat sikoltott: „Úristen, mosolyog!” Akkor kicsit megváltoztam. Mint később elmesélték, Amira nagyon későn vette a fáradságot, hogy ránevessen valakire, míg más babák már hathetesen körberagyogják az egész családot, ő négy hónaposan mosolygott először. És hát kire másra, mint rám. Úgy éreztem, ezzel egy új, különleges kapcsolatot nyitott meg kettőnk között, és onnantól soha többet – legalábbis fizikailag – nem bántottam.

– Hallottad, hogy Miriam jelentkezett a Miss Balatonra? – húzott vissza a valóságba Mariann az emlékezésből.

– Milyen Miriam?

– A közértes lánya. Tudod, a Marcsié. Az anyja is szép volt a maga korában, na de a lánya!

– Ja, tudom, volt nálam egy párszor. Nem is olyan szép.

– Ugyan már! Hozza a papírformát, magas, vékony, mint egy modell. Majd elmondja a világbékés dolgot, és meg is nyeri – nevetett fel.

– Az kevés. Már Amira idejében is kellett valami eredetibb.

– Hány éve is volt a húgod a szépségversenyen?

– Legalább tíz.

– Van az tizenöt is, nem? – Mariann arcán átsuhant egy kárörvendő mosoly. Az olyan szárszói nők mintapéldánya volt, akiket az éltet, hogy mindenkiről rosszindulatú pletykákat terjesztenek. Amira különben is célpontnak számított káprázatos külsejével, irigylésre méltó életével. – És meddig is jutott el? – A kérdést úgy tette fel, mintha nem tudta volna pontosan, hogy a középdöntőn kiesett. Ezen csámcsogott akkoriban mindenki.

– Már nem emlékszem, tudod, én amúgy sem voltam annyira oda ezért a versenyért.

– De hát miért nem? Aki ilyen szép, ott a helye.

– Pont ellenkezőleg. Aki ilyen szép, annak nincs szüksége erre.

– Ugyan, ezt te sem gondolod komolyan. Jól jött neki ez a hírnév.

– Túlzol.

– Én? Dehogy! Még a mai napig emlegeti mindenki, hogy benne volt az újságban, fotóval. Meg úgy hallottam, Füreden is csodálták érte.

– Füreden? Te képzelődsz!

– Jaj, Rebus! Nem kell szerénykedni. Amira a jachtklubba is úgy került be, hogy szépségversenyes volt. Vagy nem tudom, hogy mondják.

– Jól van, olyan sok idő eltelt már, úgysem számít. – Próbáltam egyértelművé tenni, hogy nem akarok erről a témáról beszélni. Csakhogy Mariann már nyitotta is újra a száját, így kénytelen voltam közbevágni: – Jaj, most ne beszélj, felrakok egy pakolást, és nem volna szerencsés, ha belemenne a szádba.

És kentem is fel spatulával a sárga masszát, legszívesebben a száját is teletömtem volna vele, hogy ne tudjon még egyszer megszólalni. De tisztában voltam vele, hogy húsz percem van, és újrakezdi.

Amira szépségversenyes kalandjára nem szívesen gondoltam vissza. Még tizenhat sem volt, amikor már azt tervezgette, hogy beadja a nevezését. Egy unalmas szombat délután állt elő az ötletével, a nappaliban.

„Beszéltem Ágival. Azt mondta, hogy nagy élmény volt a szépségverseny…” – Ezzel a felvezetéssel indított, és közben sűrűn anyára pillantgatott. Anyának a szeme sem rebbent. Aztán folytatta: „És bátorított. Úgy mesélte, nálam sokkal rondábbak neveznek, érdemes volna megpróbálnom. Nem is tudom…” – itt elhallgatott, én a döbbenettől szóhoz sem jutottam.

„Mondjuk, Ági sem valami szép” – szólalt meg anya.

„Na ugye, mégis simán benevezett. Megnéztem a kritériumokat, jövőre indulhatnék.”

„Tizenhét az alsó korhatár?”

„Igen. Pont jó, mert addigra megnő rendesen a hajam” – húzta meg a lófarkát, ami a válláig ért.

Ahogy akkor elnéztem őket, rájöttem, hogy nem először beszélgetnek a nevezésről. Anya kerülte a pillantásomat, de nem vert át. Nem Amira vágya volt a szépségverseny, hanem az anyámé. Emlékeztem, mennyit mesélt arról, hogy Hódmezővásárhelyen nem akadt nála különb lány, minden fiú az ő kegyeit kereste, és nem győzte kikosarazni az udvarlókat. A régi, rossz minőségű fotókat nézve nem tudtam megállapítani, mennyire volt valóság, mennyire ábránd a legendás szépségéről szőtt sok-sok történet. Az biztos, hogy tele lehetett ambíciókkal, szívesen lett volna filmsztár, fotómodell, manöken, a környezete is azt sugallta, hogy a külsejével bármit elérhet. De a hatvanas években, amikor nővé cseperedett, nem igazán osztottak lapot a szép arcoknak, hosszú lábaknak, pláne nem Magyarországon. Itt a lányok férjhez mentek, a szépek hamarabb, a csúnyábbak később, így anya, azután, hogy apámmal egy siófoki nyaraláson megismerkedett, néhány évvel később már a balatoni vendéglátásban robotolt egész nyáron. Mikor 1985-ben megrendezték az első versenyt, sose felejtem el, lélegzet-visszafojtva néztük a tévében. Anyámhoz szólni nem lehetett, annyira elvarázsolta, amit látott. Talán ott döntötte el, hogy ha neki nem sikerült is, majd a lányát betolja egy ilyen versenyre, és ettől még Molnár Csilla tragédiája sem tántorította el. Azt hiszem, fájt egy kicsit, hogy az én nevem fel sem merült.

„Mi van? Hova készülsz?” – kérdeztem a húgomat, aki, akárcsak anyám, rám sem nézve válaszolt.

„Nem idén, nyugalom. Jövőre valószínűleg elindulok egy helyi szépségversenyen. Anya szerint is van esélyem.”

„Dehát még gimnazista vagy!”

„Nincs azzal semmi gond. Legalább fiatalabb leszek a többségnél.”

„És az iskola?”

„Semmi. Kihagyok egy-két hetet. Meg egyébként is, kit érdekel?”

„Nem értelek. Mikor találtad ki ezt az egészet?”

„Rengetegen mondták már, hogy jelentkeznem kéne. De tényleg, összeszámolni nem tudnám, hányan biztattak, hogy menjek, mert ott a helyem. Aztán beszéltem anyával is erről, és abban maradtunk, hogy érdemes megpróbálnom.”

Nem hittem a fülemnek. Nyilván azért nem szóltak nekem, mert elleneztem volna.

„De mit vártok, mi fog történni?”

„Micsoda kérdés ez?! – csattant fel Amira. – Hogy továbbjutok. Hogy felfigyelnek rám. Hogy megnyerem.”

„És? Utána mi lesz? Koronával a fejeden fogsz járkálni a főutcán?”

„Jó ötlet – nevetett fel. – Ne csináld már, Rebus! Lesz egy életre szóló élményem, amit majd mesélhetek az unokáimnak. Meg tudod, mit? Szívesen kipróbálnám magam egy ilyen helyzetben.”

„Kipróbálnád? – kérdeztem vissza hitetlenkedve. Egyszerűen nem hittem a fülemnek. Én az egészet olyannak láttam, mintha lóvásárra vinnék az embereket, ahol aztán hozzáértők vagy hozzá nem értők mustrálgatják őket. A hideg is végigfutott a hátamon, amikor ezen a vásáron elképzeltem a húgomat. – De Mira, ez az egész egy baromság! Szerinted meg lehet mondani, hogy mi az a szépség? Hogy ki a legszebb? Ezt nem lehet tárgyilagosan szemlélni, az egyiknek ez tetszik, a másiknak az.”

„És ha mégis rám szavaznak a legtöbben?” – kérdezett vissza, én meg csak a fejemet fogtam.

„És ha mégsem? Arra is gondolj!”

„Na tessék, gratulálok, te aztán biztatod az embert!”

„Ja, nem tudtam, hogy csak azt lehet mondani neked, hogy száz százalék, hogy megnyered. Vagy így van, anya?” – néztem kérdőn anyámra, aki ravaszul megpróbált kimaradni a vitából.

„Attól még megpróbálhatja” – állt Amira mellé, aki diadalittasan mosolygott. Dühösen fújtattam egyet.

„És, akkor mi a terv? Mikor adja be a jelentkezését?”

„Jövőre, akkor már betöltöm a tizenhetet – válaszolt azonnal Amira. – És majd meglátod, fogsz te még csodálkozni.”

Egy év múlva tényleg beneveztek, természetesen anya kísérte el a válogatóra Amirát. Végül nekem is jutott feladat: megkértek, hogy sminkeljem ki a húgomat. Ez jó ötletnek bizonyult, mert a lányok többsége már a sminknél kiesett a versenyből. Az odarendelt kozmetikusok a legegyszerűbb mázolmányokat kenték a résztvevők arcára, nem csoda, hogy némelyik még csúnyább lett, mint ahogy megérkezett. Ehhez képest én pontosan tudtam, hogy mit kell kiemelni a húgom arcán, mit eltüntetni, még a haját is én igazítottam be.

A készülődés hevében engem is elkapott az izgalom. Élveztük a körülöttünk keringő fotósokat, újságírókat, és amikor Amira bevonult a zsűri elé, én is azért szurkoltam, hogy továbbjusson a középdöntőbe. Mikor kiderült, hogy sikerült, akkora szenzációként éltük meg az eredményt, mintha legalább az Oscar-díjat nyerte volna meg.

A szépségverseny középdöntője viszont hideg zuhanyként ért mindenkit. Itt már nem afféle szedett-vedett csapat várta a húgomat, hanem tökéletes lányok tökéletes segítőkkel. A többség hozta a sminkesét, fodrászát, és látszott rajtuk, hogy nem a hétvégén, az előszobában tanultak meg riszálva járni. Bár ezt senki nem mondta ki, Amirának esélye sem volt.

Ő persze nem így látta, nagy reményekkel vágott bele a megmérettetésbe. A színfalak mögé nem mehettünk, mi már csak a zokogó Amirát fogadtuk a váróban. Úgy mesélte, egy utálatos, középkorú nő a zsűriből kipécézte magának, és végig azon mesterkedett, hogy ő kikerüljön a versenyből. Anya vigasztalni próbálta, és felváltva szidták a hülye nőt, aki miatt kiesett a húgom.

„Folyton a hajamat fogdosta, és azt mondogatta, hogy ez egy semmi” – nyelte a könnyeit Amira.

Való igaz, nem volt dús hajkoronája, bár én gyönyörűnek láttam a színét, természetes göndörségét.

„Szerintem csak azért csinálta, mert tudta, hogy ha továbbmész, megnyered a versenyt” – kontrázott anya, én meg fel nem foghattam, hogy miért adja Amira alá a lovat. Mindannyian láttuk, hogy ezek között a lányok között nincs esélye továbbjutni.

„Meg azt sem értem, hogy miért jelentkezhetnek ezek a plasztikázott libák is. Szinte mindnek meg volt csináltatva a melle, a bordája kivéve, műhaj, töltött száj… És még ők jelentkeznek szépségkirálynő-választásra! Miért nem a Legjobb plasztika című versenyre neveztek?”

„Ma már ez van, sajnos – szóltam közbe. – A Playboyban sincs természetes szépség.”

„De ez nem a Playboy, hanem egy országos verseny – vetette közbe Amira. – Micsoda szemétség így elbánni azokkal, akik tisztességesen indulnak!”

„Nyugodj meg, kicsikém, nem kell ezekkel foglalkoznod. Bárki bármit mond, te gyönyörű vagy. Sőt a legszebb.”

Néhány hónap múlva, miután Amira kiheverte a traumát, már úgy beszélt a versenyről, mint egy izgalmas kalandról. Ahogy telt az idő, egyre több részlettel gazdagodott a történet, például affélékkel, hogy egy hajszál választotta el a továbbjutástól, és ha nincs az a gonosz, irigy nő, talán meg is nyeri.

Valójában igaza volt Mariann-nak, a szépségversenyes próbálkozás híre nem csak Szárszón szaladt körbe, a füredi kikötőben is mindenki tudott a dologról. A vendégeim gondoskodtak róla, hogy az összes információ eljusson hozzám is, még akkor is, ha nem foglalkoztam a pletykákkal.

Közben letelt a húsz perc, meleg vizes szivacskoronggal letöröltem a krémet Mariann arcáról, ő pedig természetesen azonnal folytatta a megszakított beszélgetést.

– És mit csinál most Amira?

– Egy informatikai cégnél dolgozik.

– Mint?

– Valami menedzser.

– Nem tudod, hogy mit csinál?

– Képtelenség követni. Legutóbb egy konferenciáról posztolt, de ne kérdezd, hogy mi volt a feladata. Sajtóügyekkel foglalkozik, meg a külföldi ügyfelekkel tárgyal, és őt viszik sokszor tárgyalásokra is.

– Állati.

– Az. Hihetetlen, milyen sokra vitte!

– Biztosan rengeteget keres! – sóhajtotta Mariann, és máris a pénznél voltunk. Amira pénzénél. Szárszón mindenki úgy képzelte, a húgom egy különös elitklub tagja, ahol nincsenek anyagi problémák, csak világmárkák, egzotikus utazások, sportautók, balatoni vitorlázások, drága éttermek.

– Megfizetik a tudást – jegyeztem meg, csak hogy Mariann is értse, Amira megdolgozott a pénzért.

– Hát, nem tudom. Az unokatesóm Kőröshegyről Pestre ment, de nincs annyira eleresztve. Pedig ő is az informatikában van.

– Diplomás?

– Persze.

– Az biztos, hogy szerencse is kell, hogy jó helyre kerülj.

– Vagy valami más… – mondta Mariann sokat sejtetőn, még a szemeit is forgatni kezdte. – Ugyan már, mi legalább lehetünk egymással őszinték… Ezt az életszínvonalat biztosan nem a sajtós fizetéséből finanszírozza.

Szárszón folyamatosan téma volt Amira élete, kocsija, ruhája, frizurája, tulajdonképpen minden kis morzsa számított, amit összeszedtek róla. Megszámolni nem tudtam volna, hányszor tettek fel burkoltan vagy kevésbé burkoltan kérdéseket arról, hogy hol és kivel él, mennyit költ, mennyit keres, és persze nem hitte el senki, hogy ez engem nem érdekel.

Bárcsak megtehettem volna, hogy kiszűröm azokat a vendégeket, akik nyíltan támadták a húgomat, mert sajnos ilyen is akadt szép számmal! A parti vendéglős családja egy időben azt terjesztette, hogy Amira több férfi szeretője egyszerre, és egy külföldi utazásért bármire képes, én meg nem vághattam rá az ajtót a lányukra, amikor beállított hozzám szemöldökfestésre. Helyette végighallgattam az álságos mondatait a becsületes életről, a rendes családokról, a tisztes megélhetésről.

Mariann is egy volt a sok rosszakaró közül. Szemtől szemben mindig mosolygó, majd hátba támadó fajta, aki a saját unalmas életét próbálta azzal felpezsdíteni, hogy mások mindennapjait figyelte. Amira a régi iskolatársa volt, irigykedésének fő célpontja. Néha eljátszottam a gondolattal, egymás mellé állítottam őket képzeletben, Amirát a ruhakölteményében, a magas sarkújában, a finom vonásaival, Mariannt pedig a maga szárszói valójában. Elhízva, pirosra festett hajjal, aminek a végét elégette a fodrász, és a nyári kirakodók tipikus „ápol és eltakar” fazonú, hirtelenszínű ruháiban. Égbekiáltó volt a különbség, nem csoda, hogy a hátrányát intrikus megjegyzésekkel igyekezett kompenzálni.

– Fogalmad sincs arról, hogy Amira mit dolgozik! – kértem ki. – A legjobb cégekhez hívják, nemrégiben egy EU-s kurzust végzett el, ő volt az egyetlen magyar, akit felvettek. Azóta még magasabb az ázsiója.

Ebben volt némi túlzás, de a részletek úgysem tartoztak Mariannra.

– Vagy úgy! Csak tudod, ismerőse vagyok a Facebookon, és mindig rácsodálkozok, hogy az egyik hétvégén Brüsszelből tesz ki képet, a másikon Londonból, télen a nyárba utazik, nyáron a télbe, partik, meg jó ruhák, meg pezsgők… Néhány napja még Milánóban volt, azt hiszem. De hát akkor biztosan üzleti úton volt. – Itt vágott egy grimaszt, hogy egyértelművé tegye: biztos abban, hogy a húgom utazásainak semmi közük a munkához.

Volt abban némi igazság, hogy Amira tényleg túl sok képet tett ki a netre. Egyszerűen nem értettem, miért olyan fontos minden mozzanatot megmutatni az utazásaiból, az exkluzív rendezvényekről, amelyekre csak neki van bejárása. Eleinte még én is küldtem a fotóira a lájkokat, tudtam, hogy minden pittyegésre összerezzen, és boldogan számolgatja, hány embernek tetszik. Később leszoktam erről, képtelen lettem volna azt visszajelezni neki, hogy rendben van, amit csinál. Pláne úgy, hogy láttam, mi van a képek mögött. Egyszer tanúja voltam egy ronda veszekedésnek is, mert az aktuális barátja nem értette, miként tartsa a mobilt, honnan jöjjenek a fények, és nem várta meg, míg Amira pislantott, hogy csak utána nyomja meg a gombot. Szerencsétlen ösztönösen akarta a képeket elkészíteni, kapott is a fejére. És hiába igyekezett, nem sikerült egy jó fotót sem lőnie; végül Amira dühösen kikapta a kezéből a telefont, és épp hogy nem vágta a fejéhez. Mindezt pusztán azért, mert nem lett elég szép a képeken.

– Jaj, én alig nézem a Facebookot – vágtam rá, és ez így is volt.

– Legutóbb tudod, kivel posztolt?

– Gőzöm sincs.

– A Viviennel. Tudod, azzal a csajjal, aki szerepelt a valóságshow-ban. Azért furcsa volt, hogy azzal a nővel bulizik. Ki tudja, hol lehettek.

– Mi ebben olyan furcsa?

Mariann hatásszünetet tartott, majd úgy, mintha egy bíróságon hirdetné ki az ítéletet, vágta rá:

– Vivien kurva.

– Mi van?

– Már bocs, de nem tudom másként mondani. Vagy te minek neveznél egy olyan nőt, akit férfiak tartanak el? Kap lakást, kocsit, költőpénzt, na és az a rengeteg utazás! Ha jól emlékszem, Vivien is volt nemrég Milánóban… – Ezt olyan kéjjel ejtette ki a száján, hogy egyből felszökött az arcomba a vér.

– Az, hogy Amira egy ilyen nő mellett szerepel, nem azt jelenti, hogy ő is ugyanolyan. Vagy te minden emberrel hasonló életutat jársz be, akivel van közös Facebook-fotód? – emeltem fel a hangom. Kezdtem elveszíteni a türelmemet, de Mariann gátlástalanul folytatta.

– Pedig eléggé úgy tűnt, hogy jóban vannak. Ölelgették egymást, mintha jó barátnők lennének.

– Képzelődsz, már ne haragudj! Elmegy szórakozni, találkozik egy ilyen nővel, és máris kész tényként kezeled, hogy ő is ugyanaz. Hagyjuk ezt, jó?

Az ujjaim megfeszültek, miközben Mariann bőrét masszíroztam, kicsit meg is nyomtam a halántékát mérgemben. Észrevette a haragomat, és végre befogta a száját. Ebben a pillanatban mélységesen irigyeltem Amirát, amiért ő ki tudott szakadni ebből a közegből, és nem kell nap mint nap ezt a gonosz pletykaáradatot hallgatnia. Végeztünk a kezeléssel, Mariann elvonult átöltözni, de láttam, hogy megint szándékosan húzza az időt. Nyilván meg akarta várni a húgomat.

Nehezen tudtam megnyugodni. Mariann szavait forgattam a fejemben, és Dávid jutott az eszembe, aki egyszer majdnem ugyanígy vádolta meg Amirát. A férjem – mint a férfiak általában – mindig a húgom pasijait pécézte ki magának. Akkoriban Amira éppen Andrással járt, aki tényleg feltűnő jelenség volt a fehér vászoncipőjében, a fehér nadrágjában, a gyolcsingjében, őszes, hátrazselézett hajával, ahogy kilépett a fényesre vikszelt fehér Porschéjából. Mikor Dávid meglátta őket, odaszólt nekem:

„Jaj de szép szerelmespár!”

„Neked meg mi a bajod?”

„Nézz már rájuk!”

„Látom. Jó, kicsit túlzás ez a fehér, de ne foglalkozz velük! Lassan olyan leszel, mint a falubeliek.”

„Én nem tudom, milyenek a falubeliek, de ez az öreg csóka a húgod mellett… durva.”

„Fejezd már be!”

„Dehogy fejezem. Most kezdtem. Szerinted mennyit tejel havonta a húgodnak, hogy vele van?”

„Tessék?”

„Mennyibe kerül neki a húgod?”

„Ne mondjál ilyeneket! Összejöttek, és kész. Semmi közünk hozzájuk.”

„Téged tényleg nem zavar, hogy a húgod egy kurva?”

Akkor úgy összevesztünk, hogy napokig nem szóltam hozzá. Dávid megértette, hogy nem kéne elővennie többet ezt a témát, én meg próbáltam úgy intézni a találkozásokat a húgommal, hogy lehetőleg ne is lássák egymást a férjemmel. A pasijait csak nagyon ritkán hozta le Szárszóra, a Facebookra Dávid nem regisztrált, így egyikük sem szembesült túl sokat a másik életével.

Az ellenszenv kölcsönös volt, Amira sem rejtette véka alá, mit gondol a férjemről. Unalmas nyárspolgárnak tartotta, aki nem bírt rendes jólétet összekotorni a családjának, ezért a munkájába és a családapaságába menekül.

Villámhárítóként feszültem közöttük, egyiküknek sem adtam igazat. Sajnáltam, hogy ennyire elfogultak, de már nem akartam megváltoztatni senkit, és elfogadtam, hogy ki nem állhatják egymást. Úgy tartottam, egyik sem érti a másikat, és mind csak a saját véleményét fújja.

– Úristen, itt van! – ugrott ki Mariann az öltözőből. Az órámra néztem: a húgom több mint húsz percet késett, ez hozzá képest nem is volt sok. Mariann pedig még úgyis itt téblábolt, pont jól jött ki ez így. Az antréja olyan volt, akár egy királynőé. Mályvaszínű egyberuha, hihetetlen magas sarkú, aranykeretes napszemüveg. Gyönyörű, mint mindig. Szinte jólesett ránézni, végigpásztázni rajta minden részletet, megállapítani, hogy micsoda ízléssel válogatta össze az ékszereit, a kiegészítőket, milyen jól áll megint a haja, szép a sminkje, ha akartam volna, sem találtam volna rajta semmi kivetnivalót. – Amira drágám! – zúgott a nyakába kéretlenül Mariann.

– Puszillak – küldött Amira két csókot a levegőbe.

– Mi van veled, mesélj! Gyönyörű a ruhád, külföldön vetted, ugye?

– Egyszerű kis darab – simított végig a finom anyagon.

– De azt ne mondd, hogy itthon szerezted be! Múlt héten jártam végig Pest összes plázáját, és még csak hasonlót sem találtam – hízelkedett Mariann, én pedig láttam Amirán, hogy tetszik neki az ajnározás.

– Jó, ezt tényleg Milánóban találtam. Véletlenül futottam bele egy kis boltban. Nem is akartam megvenni, szinte rám tukmálta az eladó.

Erre a megjegyzésre elnyomtam magamban egy sóhajt. Eszembe jutott az egyik közös hétvégénk Bécsben, amikor folyton a próbafülkék előtt várakoztam, hogy Amira megvehesse magának a huszonötödik ruhát. Mániás vásárló volt, hihetetlen pénzt és időt fordított a külsejére, ruhákra, táskákra, cipőkre; a külföldi útjai általában abból álltak, hogy áruházról áruházra kutyagolt, hogy aztán holtfáradtan, a hóna alatt is csomaggal beájuljon a hotelszoba ágyába.

– Jól áll ez a szín – konstatáltam, erre megpördült előttem, mint kiskorában.

– És áruld már el – mézesmázoskodott Mariann –, kivel voltál Milánóban?

– A kedvesemmel – Amira szeme meg sem rebbent.

– Azzal a Mercedes terepjáróssal?

– Úgy hívják, hogy Imre.

– Bocsánat, nem tudtam. Hétvégi kiruccanás vagy hosszabb utazás?

– Csak a milánói divathét. Emlékszel? Engem mindig érdekeltek a trendek.

– Persze, persze.

Amirára néztem, hogy ugye ő is hallja Mariann rosszindulatú megjegyzéseit. De a húgom a tükör felé fordulva a haját igazgatta, így kénytelen voltam közbelépni.

– Lányok, késésben vagyok. Szeretném elkezdeni a kezelést, bocsánat, Mariann – és már nyitottam is ki az ajtót. A mozdulat egyértelmű volt, Mariann nem tudta tovább húzni az időt, kényszeredetten vette fel a kabátját, és végre kilépett az utcára. Ráfordítottam a kulcsot, kiraktam a „zárva” táblát, megöleltem erősen a húgomat, még az sem érdekelt, hogy esetleg összegyűröm a ruháját. – Na, szaladj átöltözni, aztán dumálunk!

Lefeküdt az ágyra, én pedig a lámpát az arca felé irányítottam.

– Jézusom, de erős a fénye! – szisszent fel, én azonban nem fordítottam el a búrát.

– Különben nem látlak – szóltam, ám ő még mindig sziszegett.

– Jól van, jól van, megszokom lassan. Egyre érzékenyebb a bőröm – sóhajtott.

Az „érzékeny” szó az évek alatt kulcsfontosságú lett a beszélgetéseinkben. Míg eleinte én is azt vallottam, hogy különleges bánásmódot igényel az arca, elég csak egy erősebb mozdulat, és már be is pirosodik, az utóbbi néhány alkalommal már mást gondoltam. Ez az arc bizony erősen öregedett, és hiába volt Amira még csak harminckettő, minden alkalommal több szarkalábat fedeztem fel a szeme körül, és szárazabbnak éreztem a bőre tapintását. Látszódtak a tűszúrásnyomok is az arcán, valószínűleg megint botoxoltatott. Nem szóltam, már nem volt kedvem vele ezen veszekedni. Úgyis hiába. A legrosszabb módszert választotta, ami létezik: a budai szalonban megjelent a kis bőröndjével a botoxoslány, és szépen végigszúrogatta a vendégeket. Mondtam, hogy ez iszonyú veszélyes, simán maradhat végleges nyoma is a pancser munkának, ám őt nem érdekelte. Így volt a legegyszerűbb és leggyorsabb eltüntetnie a ráncait, hát élt is vele.

– Megmasszírozlak, jó?

– Azt megköszönöm. Nehéz hetem volt.

Megtornáztattam az ujjaimat, majd a kedvencébe, a kollagénes krémbe mártva végigsimítottam a bőrét.

Amira arcán sokáig csak egyetlen szépséghiba volt, a régi bárányhimlő nyoma. A lencse nagyságú kis mélyedés rossz emlékeket idézett fel – amikor megláttam, eszembe jutottak azok a hisztérikus hetek, amiket a pöttyök teremtettek. Az óvodából hazahozott vírus napról napra csúfította el a bőrét, anya magánkívül volt az idegességtől, hogy nyomuk marad a hegeknek. A létező összes krémet, bogyót, nyugtató folyadékot megvette, de hiába, a kiütések csak terjedtek, beborították a húgom egész testét, és fájdalmasan viszkettek. Amira bőgött, anyám bőgött, apám szentségelt, egyedül én maradtam nyugodt. Nem is értettem a drámát, hiszen amikor én kaptam el a fertőzést, a szüleim épphogy megrándították a vállukat a pöttyeim láttán, és azt mondták, mindenki átesik rajta, csak ne vakargassam. De valószínűleg az sem érdekelte volna őket, ha kivésem a bőrömet, hiszen kinek számított az én szépségem!

– Na mesélj, mi történt? Miért volt olyan nehéz a heted?

– A főnök teljesen rám szállt.

– Mi a baja veled?

– Jaj, nem úgy – nevetett fel. – Csak megszórt munkával, mindenhova el kell kísérnem, én lettem a jobbkeze.

– De ennek örülsz, nem?

– Az EU-s kurzus óta mintha minden megváltozott volna – folytatta Amira.

– Látod, milyen jó, hogy elvégezted! Pedig emlékszel, mennyit hisztiztél előtte?

– Az azért túlzás, hogy hisztiztem. Nem voltam biztos abban, hogy érdemes végigcsinálnom. Ne tudd meg, milyen nehéz volt!

– Igen, minden este felhívtál, és nyüszögtél, hogy nem megy – emlékeztettem. – És folyton a főnököt szapultad.

– Jól van, mára megbékéltem. De akkor tényleg haragudtam rá, hogy miért erőlteti rám ezt a tanfolyamot. Dehogy tudtam, hogy ez lesz a jutalom: külföldi utak, új feladatok, sokkal pazarabb így az egész.

Amira sokat panaszkodott, hogy a munkahelyein nem veszik elég komolyan. Ő az ügyeletes szép nő, viszont komoly feladatot alig bíznak rá. Néhány éve szerezte meg levelezőn a diplomáját, bár ezzel nem nagyon kérkedett, mert többször megkapta, hogy a fizetős, vidéki oklevélnek nincs nagy értéke. Én büszke voltam rá, hogy végre van diplomás a családunkban.

Anya sokáig nem értette, hogy miért kell a húgomnak a papír. Felesleges időpocsékolásnak tartotta a négy évet, kiváltképp úgy, ha valaki olyan gyönyörű, mint Amira. Soha nem rejtette véka alá a véleményét, hogy a szépségnél nincs nagyobb hatalom, és szerencsére ebből a húgomnak sok jutott. „És aki bírja ezt a hatalmat, ugyan minek görnyed az iskolapadban?” – kérdezgette egy időben, de Amira leintette. Ne aggódjon, nem tölt sok időt a főiskolán, a tandíjat állja Feri, és különben is, nem kell megszakadni a tanulásban.

Én mindenesetre irigyeltem, amikor átvehette az oklevelet, ami nekem csak álom maradt. Közepes voltam már általánosban is, később sem sikerült jobban teljesítenem. A szüleim egyértelművé tették, hogy az érettségi után ki kell tanulnom egy szakmát, és hamar a saját lábamra kell állnom. Tizennyolc évesen még nem tudtam, hogy mit kéne csinálnom. Elkezdtem egy könyvelői tanfolyamot, de hamar kiderült, hogy a számok világa nem nekem való. Mikor kimaradtam, anya kiabált velem, hogy micsoda pénzkidobás egy be nem fejezett kurzus, én pedig értettem a lényeget: nincs több próbálkozási lehetőségem. Beiratkoztam egy államilag támogatott kozmetikusképzésre, és a mai napig kozmetikusként dolgozom.

– És képzeld! – szólalt meg újra. – Enyém lett a teljes kommunikáció. Tudod, újságcikkek, tévés szereplések, ilyesmik.

– Ne már! Még a tévébe is mész?

– Tegnapelőtt is voltam egy kerekasztal-beszélgetésen. Feltettem a Facebookra, nem láttad?

Elpirultam, hogy most kiderül, nem is nézem soha a Facebookot. Pedig Amira számtalanszor elmondta, hogy a legjobb dolog a világon, és ne gondoljam, hogy csak magamutogató emberek pöffeszkednek ott, hanem megtalálok mindent, amire kíváncsi vagyok. Nem értette, miért nem élvezem, hogy mások életébe bekukucskálhatok – mintha bármi köze volna a valóságnak ahhoz, amit ott látni lehet. Emlékszem, az egyik vendégem egyszer arról panaszkodott, hogy mennyire elege van a kutyájából, és el fogja altatni. Mert egy rohadt, sunyi dög, jobb volna mindenkinek, ha már nem élne. Hogy mi mentette meg a kutya életét, azt nem tudom, de néhány hónap múlva szembejött velem egy fotó, amelyiken ez a vendég az állattal feszít, a képaláírás meg az volt: „Ma vagy öt éve a családunkban. Imádunk, Totyi!” Százötven lájk a fotóra, én pedig elhűlve kapcsoltam ki a gépet, annyira felháborított ez az álszentség. Azóta módjával figyeltem a posztokat, és a véleményem most is ugyanaz, mint régen: a Facebook egy dicsekvőfal, ahol mindenki azon erőlködik, hogy jobb színben tüntesse fel magát.

– Izgultál? – próbáltam elterelni a szót arról, hogy láttam-e a videót, vagy sem.

– Nagyon. De szerintem jó lett. Figyelj, mutatom – kapta elő a mobilját, és megnéztem egy részletet az adásból. Rettentően unalmas volt az egész, ő talán egyszer ha megszólalt. Viszont remekül festett, azt be kellett, hogy ismerjem.

– Brüsszel milyen volt?

– Fárasztó. Én kísértem a főnököt a tárgyalásaira. – Mintha egy csapot nyitottak volna meg, folyt belőle az üzleti út összes részlete. Ez különösen furcsa volt, mivel máskor egy szót sem vesztegetett a feladataira, ha mégis, akkor kizárólag azt hangoztatta, hogy mennyire utálja és unja őket. Most viszont túlzott hévvel ecsetelte a felelősségét, szakértelmét. – Amúgy kevesen mentünk a cégtől – fejezte be végre. Úgy érzékeltem, lassan elérkezünk a lényeghez, amiről valójában beszélni akar.

– Mármint Brüsszelbe?

– Igen, igen. Szóval csak a főnök ment, meg én.

– Hát, az tényleg kevés – nevettem fel. Észrevettem, hogy Amira kicsit elpirul.

– Egyébként jó fej, helyes is – krákogott egyet. – Nagy név a szakmában, majd keress rá a neten. Valter Gábor. – Hümmögtem, és vártam a folytatást. – És képzeld: tetszem neki.

– Naná – nyomtam el egy mosolyt.

Nem értettem, hogy miért kerít ilyen nagy feneket egy olyan aprócska ténynek, hogy van egy új férfi a láthatáron. A jelenről annyi tudtam, hogy Imre udvarol neki, aki több éttermet is irányít Pesten. Valószínűleg ez a Gábor a legújabb hódítás.

– Összejöttetek?

– Hát, tegnap feljött hozzám. És tudod…

Ha tudni nem tudtam is, azért el bírtam képzelni. Nekem ez teljesen kimaradt az életemből. Dávidot húszévesen ismertem meg, azóta tulajdonképpen együtt éltünk. És bármennyi öröm és büszkeség volt minden újabb házassági évforduló, Amirát hallgatva elfogott az irigység: milyen jó lenne egy helyes férfit felvinni a lakásomba, ahol egyetlen gyerek sem randalíroz, és csak a meghitt félhomály vár.

Egyszer hagytam magam sodródni az eseményekkel, jól meg is fizettem az árát. Szokványosan indult a történet, beleszerettem a könyvelőm új munkatársába, az alig huszonöt éves Rolandba. Ma már abban sem vagyok biztos, hogy ő viszonozta az érzelmeimet, de értett a csábításhoz, a légyottok megszervezéséhez, és mindent elkövetett, hogy a nyári szezonban minél több időt töltsek vele. Rövid ismerkedés után már egy rossz kis priccsen nyomorogtam, és próbáltam elhallgattatni a fejemben egyre hangosabban figyelmeztető rossz gondolatokat. Úgy éreztem, megérdemlem ezt a kis örömöt, ezt a kis vágyat és szórakozást, hiszen az év összes többi napján a családomat szolgálom. Próbáltam nem gondolni a gyerekekre, ha a szeretőmhöz siettem, és nem akartam egy perccel sem előrepillantani. Mintha egy gumimatracon sodródtam volna a Balaton közepe felé, és hiába tudtam, hogy hasra kéne fordulnom, és a kezemmel a partra evezni, csak feküdtem a hátamon tehetetlenül. A sodródás rémülete megvédett attól, hogy gondolkodni kelljen, vagy szembenézni azzal, hogy folyamatosan hazudok azoknak, akik a legfontosabbak számomra.

Persze lebuktunk. Roland végül eltűnt a környékről is, én meg ott maradtam a dühöngő Dáviddal, a csalódásommal és a bűntudatommal. Mély sebeket szenvedett az őszinteségen alapuló kapcsolatunk, néhány év múlva pedig megkaptam a jussomat: Kata úgy csavarta el Dávid fejét, hogy esélyem sem volt közbelépni. Számonkérni sem tudtam mit: csak ugyanazt tette a férjem, amit én vele.

Amira amolyan „élj a mának” típus volt. Nem vette a fáradságot, hogy elgondolkodjon a kapcsolatain, arra sem, hogy előre tervezzen, büszkén vallotta, hogy ő szabad ember, és nem kell korlátok közé szorítania magát. Én csodáltam ezt az életet, irigyeltem, hogy meg tud maradni abban a kellemes közegben, ahol még nem fáj semmi, nem kell túl mélyre menni, kiveszi a kapcsolatokból az esszenciát, az örömöt, az élvezetet, és amint elkezd minden sűrűvé válni, már tovább is áll.

Amira éppen az ismerkedésüket kezdte el ecsetelni.

– Már a felvételi interjún láttam, hogy tetszem neki, de úgy voltam vele, csak nem kezd már ki velem, ha együtt dolgozunk. És egy ideig nem is közeledett, korrekten tartotta a távolságot. Aztán ez a közös út rásegített kicsit a dolgokra… – kuncogott.

Filmszerűen láttam magam előtt a jelenetet, ahogy Amirát a főnök felvételizteti, a húgom pedig legalább háromszor keresztbe dobja a lábát előtte. Egyszer mesélte nekem, hogy pillanatok alatt zavarba tudja hozni bármelyik férfit ezzel a módszerrel, és még be is mutatta nekem, pont milyen magasra kell felemelni az egyik lábat, és milyen szögben kell rárakni a másikat. Állítólag Sharon Stone prezentálta a prototípust az Elemi ösztönben. Feltételeztem, sokszor elpróbálta otthon, mire a művelet ennyire tökéletes lett.

– És milyen pasi?

– A megtestesült karizma. Na persze nem véletlenül ő a főnök.

– Tetszik?

– Hát, nem is tudom. Teljesen más, mint a többiek, egyszerű, szerény, okos. Semmi flanc, sportautó meg ilyenek.

– Na végre észreveszel mást is, mint az autóját – viccelődtem, de elhúzta a száját.

– Sosem a férfiak autóját figyelem – kérte ki magának. – Amúgy nős – tette hozzá mintegy mellékesen.

– Az szép! – kaptam fel a fejemet. – És azért ennek ellenére udvarol?

– Persze, de nem is ez a lényeg. Eddig csak egyszer szexeltünk, mégis úgy érzem, mintha ezer éve együtt járnánk. Kicsit meg is ijeszt ez a közelség.

– Na…

– Olyan furcsa – merengett. – Te, az a szex… – Még a krémek alatt is láttam, hogy elpirul. El is csodálkoztam, nem volt jellemző rá a szégyenlősség.

– Lepedőakrobata?

– Érti a dolgát, az igaz. De nem is ez a lényeg. Hanem az a gyengédség meg odafigyelés… Tisztára, mint az amerikai filmekben. Ne röhögj, tényleg így gondolom.

– Jézusom! Beleestél?

– Gőzöm sincs. Egy biztos: nem hasonlít a többiekhez.

– És most?

– Hát, nem tudom. Ezért is gondoltam, hogy megkérdezlek. Mit csináljak? Van egy jó pasi, akivel működik a szex, de a főnököm, és családos. Nem illünk össze, és összeillünk. Így egyszerre.

– Cifra – dünnyögtem. – Te mit szeretnél?

– Talán folytatni – mondta rövid gondolkodás után. – Merthogy tényleg jó. Kíváncsi vagyok, hogy mi lesz belőle. Aztán csak nem kavar be a család vagy a munkahely. Egyébként már jártam nős pasikkal, és nem volt semmi gond. Az otthon ülő feleségek nem pályák. Ha meg az irodában borul a bili, legfeljebb elmegyek máshova. – Gyorsan levezette a létező megoldásokat, nem is tudtam, hogy mit vár tőlem. Aztán kibökte, ami elbizonytalanította: – És ha nagyon belebonyolódunk?