Kavasiro Szaki

AZ EXEM KEDVENC RECEPTJE

FORDÍTOTTA:

IKEMATSU-PAPP GABRIELLA

Kavasiro Szaki

Az exem
kedvenc receptje

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Motokare gohan maisou iinkai

Originally published in Japan as

Motokare gohan maisou iinkai

by Sunmark Publishing, Inc., Tokyo, Japan in 2023.

This translation arranged through

Gudovitz & Company Literary Agency,

in collaboration and Lex Copyright Agency.

Copyright © 2023 by Saki Kawashiro.

Hungarian translation © Ikematsu-Papp Gabriella, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 557 9

ISSN 2939-5623

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Gáspár Kata

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

1. történet
Az exem kedvenc vajas-currys csirkéje

Egy love-hotel! Más helyszínt nem tudtál volna választani arra, hogy kidobd a nőd, te marha?!

Sibuja{1} egyik szerelmi légyottokra szolgáló garniszállójának ágyán próbáltam magamba fojtani a sírást. Hogy őszinte legyek, legszívesebben bőgtem volna. Hangosan, egyértelműen, hogy jajongva kiengedjem magamból a fájdalom szavakká formálódó hangjait, de összeszorítottam az ajkam és visszafogtam magam. Büszkeségem utolsó végvárát nem engedhettem elesni.

Aki ugyanis egy embernyi helyet üresen hagyva mellettem aludt, nem más volt, mint Takanasi Kjóhei, a piszok, aki az imént szakított velem. Mivel háttal feküdt, nem láttam az arcát, az is lehet, hogy még ébren volt. Még csak az hiányzott volna, hogy elkezdjen sajnálni! „Mennyire szerethetsz, hogy így sírsz miattam… Kérlek, bocsáss meg…!”

Inkább a halál.

A kábellel magamhoz húztam a párna mellett töltésen lévő telefonomat, majd fektemben megnéztem rajta a pontos időt. Kisírt szememet bántotta a kék fény. Hajnali kettő volt. Tuti, hogy legalább fél órája ágyban voltam már, mégsem éreztem az álmosságnak nyomát sem, csak az orrom és a könnyem folyt, mint a patak.

Nehogy Kjóhei észrevegye, óvatosan megpróbáltam visszatenni a telefonomat az ágy szélére, amikor az ujjbegyem egyszer csak egy kis nejlontasakhoz ért. Egy bontatlan gumióvszer volt az! Aha! Szóval azt tervezte! Szépen előkészült. Vagyis biztosan volt még bennünk lehetőség… Aztán nesze neked!

Kár volt erre gondolnom, mert ismét kitörtek belőlem az érzelmek. Megbánás volt vagy önsajnálat, magam sem tudom, de újra záporozni kezdtek a könnyeim. Nem mintha ellenálhatatlan késztetést éreztem volna arra, csak hát…, csak hát.

Vele szerettem volna összeházasodni. Azt gondoltam, ő az egyetlen. Négy év szerelme hullott darabokra, majd foszlott egyszeriben semmivé egy hotelszoba visszataszító, túlméretezett ágyán.

Ki gondolta volna, hogy ennyire keserves tud lenni egy szakítás?!

Hirtelen fűszerillat csapta meg az orromat.

Eszembe jutott róla, hogy Kjóhei néha kétszer is repetázott a vajas-currys csirkémből. Kjóhei-currynek hívtam. Asszem, többet nem készítek.

– Curry?! – eszméltem föl.

Éreztem, hogy a fenekem puha kanapéba süpped. Kinyitottam a szemem. A látóteremet betöltő faerezetből arra következtettem, hogy egy asztalra borulva aludhattam el.

– Jaaj!

Lüktető fejfájás hasított belém. Mintha az agyamat két malomkő között őrölték volna. A látásom homályos volt. Ahogy hozzáértem a szemhéjamhoz, festékpor hullott le róla.

Hol vagyok?

Életemben nem jártam még itt. Valami kávézó lehet? Antik kakukkos óra, kistévé. Egy falipolcon kávéscsészék és könyvek mellett egy hógömb és egyéb régiségek sorakoztak. A régi házakra jellemző porszagba kellemes fűszerillat keveredett.

Körbenéztem. Rajtam kívül mindössze egyetlen vendég ült a helyiségben. A pultnál négy bárszék állt, emellett további nyolc ülőhelyet számoltam az asztaloknál, amelyekhez kanapé is tartozott. Egy kis kávézóban voltam.

– Nicsak, fölébredt! – szólalt meg a hátam mögött egy tisztán csengő férfihang.

Sajgó fejemet megtámasztva fölegyenesedtem.

– Ne haragudjon – szabadkoztam –, én nem igazán emlékszem, hogy is… Azta, de jóképű! Jaj, ne!

Azonnal leesett, hogy ezt is hangosan mondtam ki, de már késő volt.

Hetykén csúcsosodó, szabályos orrát, melyet mintha vonalzóval rajzoltak volna, hatalmas kerek szemek fogták közre. Se nem ovális, se nem kerek arca a tökéletes arányosságot képviselte. Ha a világ összes jó pasijából összegyúrnánk a leggyönyörűbbet, egész biztosan ez a férfi volna az. Fehér bőréhez jól illett matrózkék pulóvere.

– Pontosan ugyanezt mondta az előbb is – nevetett a férfi. – Hogy jóképű vagyok.

– Ne már! Én?!

– Bizony. Ezek szerint tényleg nem emlékszik rá.

A leghalványabban sem. Azt tudom, hogy reggel nyolckor Kjóheijel elhagytuk a hotelt és különváltunk, azután… Ja, igen, azután vonatra akartam szállni, de tele volt turbékoló párocskával, úgyhogy elmenekültem az állomásról. Mára szabadságot vettem ki, mert ugye Kjóheijel terveztem tölteni a napot. Mivel otthon sem tudtam volna magammal mit kezdeni, elhatároztam, hogy inkább felejtésig iszom, betértem tehát egy éjjel-nappal nyitva tartó izakajába{2}, ahol leküldtem húzóra egy sócsút{3}. Eddig tudtam visszagombolyítani az események fonalát.

Elővettem a zsebemből a telefonomat.

– Hát ez meg? Mikor tört el?

– Erre is pontosan ugyanígy reagált – jegyezte meg a férfi, és vakítóan ragyogó mosolya átjárta alkoholtól petyhüdt, másnapos fejemet. Ha egy másik korba születik, legendák szólnának bódítóan dögös mosolyáról, a Napkelet Rejtett Kincsének neveznék, és arcképe freskókról nézne vissza ránk, egyszerű emberekre.

Rápöccintettem a repedezett kijelzőre. Huh, de jó, úgy néz ki, működik. Delet mutatott. Micsoda?! Már tizenkét óra?! Bakker! Rengeteg idő esett ki.

– Ne haragudjon, de hol vagyunk?

– Szangendzsajában.

– Hogy hol?!

A válaszra önkéntelenül felugrottam, és kirohantam az üzletből. Az nem lehet! Képtelenség!

– Várjon, kérem! – kiáltott utánam a férfi. – Hová megy?

Odakint egy teljesen ismeretlen lakónegyed látképe fogadott. Rápillantottam a legközelebbi villanyoszlopra, a rajta lévő felirat – Szetagaja negyed, Szangendzsaja – megerősítette, hogy amit a fickó mondott, az igaz.

Vagyis ezek szerint Sibujából egészen idáig gyalogoltam. Akkor azért fáj ilyen veszettül a talpam! Abban a pillanatban tudatosult bennem, hogy tetőtől talpig úgy festek, mint egy ágrólszakadt. A ruhámon kiskanálnyi szójaszószfolt éktelenkedett, a harisnyámat combtól lábujjhegyig leszaladt szemek csúfították, felhorzsolódott térdkalácsomat egy Hello Kitty-s sebtapasz díszítette (aminek eredetére persze szintén nem találtam magyarázatot), a harminckilencezer-nyolcszáz jenes magas sarkú pedig, amit direkt a Kjóheijel való randimhoz vásároltam, nos, szinte laposra kopott.

Egyáltalán miért pont ebbe a kávézóba jöttem be? Megfordultam, hogy elolvassam a nevét.

„Amajadori kávézó”, az írásjegyek jelentése szerint tehát „menedék az eső elől”.

Az épület lepukkant hangulatától mondjuk inkább az az érzésem támadt, hogy felhőszakadáskor ide biztosan be nem tenném a lábam, mert tuti, hogy beázik a kecó.

A kávézó nevének napellenzőre nyomtatott írásjegyei szinte az olvashatatlanságig lekoptak, az ajtó és a lépcső színei is megfakultak. Ahogy a lestrapált falakat fürkésztem, a kagosimai dédapám májfoltos keze derengett fel előttem halványan. Az üzlet előtti táblán fehér krétával ez állt: „Legnépszerűbb menünk: CURRY – 1000 jen”. Aha, akkor ezért éreztem a fűszerillatot!

– Tudja, mit üvöltött, amikor bejött? – lépett ki az előbbi férfi az ajtón. – „Csak egy ilyen helyen bocsátják meg nekem, ha ebben az állapotomban bemegyek!”

Azután így folytatta: „Jóképű kapitányom! Adjon nekem egy sört!” Igen jókedvűnek tűnt, de az első korty után az asztalra borult és elaludt. Úgy voltam vele, hogy vendég úgyse jön sok, hát hadd pihenjen.

– Annyira… annyira szégyellem magam! – szabadkoztam.

A francba! Nem elég, hogy részeg voltam, de izakaja helyett egy kávézóba rontottam be!

– Bocsásson meg, tényleg nagyon sajnálom! Uhh, rosszul vagyok…

– Jaj, vigyázzon, ne rázza úgy a fejét! Pihenjen még egy kicsit!

Normál esetben őrült módon izgatottá tett volna, hogy egy két lábon járó Nemzeti Kincs ennyire kedves hozzám, de a körülményeket figyelembe véve ez most inkább csak azt tette még szembetűnőbbé, mekkora szerencsétlenség vagyok. Már tudtam, milyen érzés arra vágyni, hogy elsüllyedhessek egy veremben.

– Jobb, ha eszik egy kicsit – szólt a férfi. – Várjon, mindjárt készítek valamit.

– Úgy sajnálom ezt az egészet…

Jóképű Úr, akit Amamija Iorinak hívtak – vezetéknevében az „eső” írásjegyével –, a kávézó üzletvezetője volt. Józanodó fejembe valósággal belehasított a gondolat: ennél rosszabb már nem is lehetne! Minél nyugodtabb lettem, annál ijesztőbbnek éreztem a tényt, hogy egy ilyen csendes hely meghitt hangulatát barmoltam szét.

Gondolatban a pult legtávolabbi székén üldögélő vendégtől is földre borulva kértem bocsánatot. Borotvált fejű, nagydarab, szemüveges férfi volt. A buddhista templomokban használatos öltözékéről arra következtettem, hogy talán szerzetes. Krémszódát{4} fogyasztott curryvel (érdekes párosítás), és egy zsebkönyvet bújt.

Borús hangulatomat és rossz közérzetemet egy kis vízzel igyekeztem leöblíteni. Az üvegtallér-vékonyságúra olvadt jégkockák kellemesen végigsimogatták a torkomat.

Tényleg, jutott eszembe hirtelen, vajon Kjóhei ivott elég vizet, miután hazament? Sosem volt erőssége a megfelelő folyadékbevitel, ha én nem figyeltem rá, nemegyszer előfordult, hogy egy álló napig nem ivott semmit. Na, de csak rendben lesz. Az ásványvízből, ami azóta érkezik hozzá rendszeresen, mióta az általános orvosi vizsgálatának gyatra eredményét látva megrendeltem neki, bőven volt még, efelől tehát megnyugodhattam. Jaj, vagy mégiscsak meg kellene üzennem neki, hogy igyon rendesen?

Ezen kattogtam, miközben elővettem a telefonomat. Mintha csak erre a pillanatra várt volna, pittyent az értesítés: LINE-üzenet érkezett. Kjóheitől! Kezemben a vibráló készülékkel nagy lendülettel felpattantam.

– Én csak… elnézést – dadogtam.

Éreztem, hogy a pultnál ülő borotvált fejű férfi rám szegezi a tekintetét, úgyhogy gyorsan visszaültem az asztalhoz.

Mélyet sóhajtottam, és megnyitottam az üzenetet.

Összeraktam a cuccaidat, később postázom. Kérlek, mihamarabb töröld a megrendelést, ami a nevedre rendszeresen érkezik. Köszönöm.

A szűkszavú üzenet után egy ingyenes LINE-matrica jelent meg, amin egy izzadó homlokú medve lehorgasztott fejjel nézett maga elé.

– Mi ez már?!

Korábban sosem küldött ilyet. Olyan ember volt, aki életében nem használt matricát. Négy év alatt kismillió üzenetet váltottunk, nyugodtan mondhatom, hogy kiismertem az üzenetküldési szokásait. A felkiáltójelnél nem merészkedett tovább. Hiába fűztem, hogy vegyünk már matricákat, amiket majd közösen használunk, csak ő meg én, hallani sem akart róla, merthogy az tök ciki.

Jó, tudom, nekem többé nincs már jogom az ő egészsége miatt aggódni. Ezzel tökéletesen tisztában vagyok. De hát a szakításunk felett épphogy feljött a nap! Mivel lekéstem az utolsó vonatot, egy ágyban aludtunk, és csak utána váltunk el. Ma reggel. Alig pár órája.

Ennyire sürgős volt neki? Közvetlenül azután, hogy lapátra tett, máris összecsomagolta a holmim. Tényleg ennyire utált? Miközben a cuccaimat dobozolta, nem fordult meg a fejében, hogy talán újrakezdhetnénk? Kicsit sem bizonytalanodott el? Egy pillanatra sem? A sajnálkozó medve matrica napnál világosabb bizonyság volt arra, hogy a válasz: nem. Nem gondolta meg magát. Azt hittem, alkoholmámoros könnyeim hullámzó árja egyszer s mindenkorra elapadt, de most újra feltört belőlem a sírás.

Tisztában voltam azzal, hogy semmi értelme bőgni, mégis képtelen voltam fegyelmezni magam. Úgy tűnt, az érzelmeket kordában tartó fékek teljesen felmondták a szolgálatot. Rém kellemetlen volt. A látóterembe kerülő összes dolog fennakadt a „Kjóhei-szűrőn”. A kávéscsészéket, a vécéjelet, az ablakon túl a fákat – mindent rajta keresztül láttam. Még a legabszurdabb dolgokat is a vele átélt közös emlékekhez kötötték a gondolataim.

Ez nem mehet így tovább! Elég baj, hogy részegen kidőltem, ha még bőgni is nekiállok, azzal végképp gyanússá válok. Nem okozhatok több kellemetlenséget az üzletvezetőnek.

Hogy visszatartsam a könnyeim, tágra nyitottam a szemem. Csakhogy a szemhéjam minden pislogásnál úgy söpörte félre a könnycseppeket, ahogy az autó ablaktörlője szokta az esőt. Úgy döntöttem hát, inkább folyamatosan nyitva tartom, és megvárom, amíg felszáradnak a könnyeim.

Ekkor a borotvált fejű fickóval hirtelen összetalálkozott a tekintetünk. Nem tudom, félelmetes volt-e a pillantásom, ő mindenesetre riadtnak tűnt. Azt hiszem, megijedt. A zsebkönyv kicsúszott a kezéből, és a padlóra esett.

– Ne haragudjon, biztosan visszataszító vagyok.

– Hogy?

– Először járok ebben a kávézóban, és máris részegen randalírozok, aztán hirtelen zokogni kezdek. Megértem, ha azt gondolja, tiszta dilis ez a nő.

– Én… egy szóval sem mondtam ezt.

– Mindig is ilyen voltam. Rögtön elragadnak az érzelmeim, és olyankor nincs, ami megállítana. A barátom is gyakran haragudott rám emiatt. Biztosan ezért mondják, hogy sok vagyok. Maga mit gondol?

– Nem is tudom, mit felelhetnék… – hebegett, majd amikor látta, hogy fölveszem a könyvet és felkapaszkodok a mellette lévő bárszékre, hozzátette: – Mondja, miért ül oda?

– Tudja, azelőtt minden héten menő éttermekbe vitt, naponta küldte az üzeneteket, elmondta, hogy cuki vagyok és szeret. Mostanában viszont egyáltalán nem mond ilyeneket. Eleinte azt gondoltam, biztos nehéz a munkája. Üzletkötő, ott azért teljesíteni kell a normát. Pont ezért igyekeztem is támogatni őt. Teleraktam a hűtőt előre dobozolt étellel, háromfogásos meglepetésvacsorával vártam teljesen átlagos estéken, naponta megdicsértem három jó tulajdonságát, szóval odatettem magam. De ez a férfiakat inkább zavarja, igaz?

– Ööö… Lehet, hogy nem józanodott még ki teljesen?

Kész, nem bírtam tovább. Ahogy beszéltem, újra eleredtek a könnyeim. Papír zsebkendőt szorítottam a szemem sarkához, úgy folytattam hüppögve.

– Mit gondol, túlságosan körülugráltam őt? Az agyára mentem azzal, amit műveltem?

– Nem tudom. Amamija-szan! A hölgy mintha kissé… Amamija-szan?

Miközben a férfi az üzletvezetőt szólongatta, én odavittem hozzá az agnès b. papírtáskát a retikülöm mellől. A szerzeteskinézete miatt lehetett, de én valami különös nyugalmat éreztem a jelenlétében. Szerettem volna a lelkemben felgyülemlett összes haragot kiönteni elé.

– Ezt nézze! – mondtam, és a zacskóból elővettem egy díszpapírba csomagolt dobozkát.

A férfi tágra nyílt szemmel figyelt.

– Kjóhei születésnapi ajándéka. Páros karóraszett. Maga szerint ez túl sok? Hatvanhétezer jenért vettem a kettőt. Túlzás? Nem sajnáltam volna a pénzt Cartier-re sem, de úgy voltam vele, hogy ha túl drága, akkor meg azért nem jó, szóval inkább maradtam ennél. Azért egy négyéves kapcsolatban ennyi megengedhető, nem? Vagy tévedek? Buddha mit mond erre?

– Nos, nem gondolom, hogy Gautama Sziddhártha páros karóraszettet ajándékozna bárkinek is.

– Ó, valóban? Hát, ha maga Buddha sem tudja a választ, akkor nincs mit tenni!

– Azért – folytatta halkan a szerzetes, és feszélyezetten megvakarta bozontos szemöldökét – az általánosan elfogadott nézet szerint egy bizonyos összeg felett karórát ajándékozni, ráadásul szettben… kimeríti a túlzás fogalmát.

– Na tessék! – csattantam fel idegesen a hajamba túrva.

Egyre kevésbé tudtam, mi a helyes és mi a helytelen. Hallottam, ahogy a szerzetes motyogva mentegetőzik, ám szavai, melyekkel arról akart biztosítani, hogy az ő véleménye igazán nem mérvadó, csupán távolban úszó hangfoszlányokként jutottak el hozzám.

És én négy… mit négy, huszonkilenc éven át ebben a hitben éltem!

– Ez borzasztó! – jajveszékeltem, mire egy hang megszólalt a fejem fölött.

– Kuroda-szan, legyen már egy kicsit kíméletesebb!

Fölnéztem. Amamija volt az. Ezek szerint a szerzetest Kurodának hívják.

– Éhgyomorra alkoholt inni a legrosszabb választás. Remélem, megbocsát nekem, amiért maradékot szolgálok fel – tette hozzá, és elegáns mozdulattal az asztalra tett egy tányért.

Hagyományos currys csirke volt, rizzsel.

Ahogy rápillantottam, a szívem zakatolni kezdett. Emlékképek sora tolult fel és pergett le bennem. A francba, túl sok adatot tárol az agyam a „Kjóhei curryvel” mappában! Ahogy teli szájjal lapátolja magába boldogan, és izzadó homlokkal jegyzi meg: „A mai jó csípős lett!” Ahogy kócosan eszi másnap reggel a maradékot. Több száz Kjóhei-arc egy pillanatba sűrítve.

– Talán hadilábon áll a curryvel?

– Nem! Jaj, dehogy! Nagyon szeretem.

Jó, nyugodj meg, kicsilány, mantráztam magamnak, miközben a kezembe vettem a kanalat. Egy love-hotelben szakítottak veled. Részeg vagy. Még mindig lüktet a fejed. Nem vagy nyugodt. Hát ez az! Egyáltalán nem voltam nyugodt. Az ilyen helyzetekből általában semmi jó nem sült ki. Emlékszem, amikor a tanulmányaim befejezése után munkát kerestem, és már a századik cég állásinterjúján buktam meg, egyszer csak arra eszméltem, hogy elhajítottam a mobilomat, és úton vagyok Indiába. Az öcsém jelentette az eltűnésemet a rendőrségen, hú, mekkora balhé lett belőle!

Na. Amikor tehát így is, úgy is szenvedek, legjobb, ha azt az utat választom, amelyik kevésbé fáj. Ha az a kérdés, melyik a kisebbik rossz: szerelmi bánatban kínlódni éhesen vagy szerelmi bánatban kínlódni jóllakottan, akkor a válaszom: az utóbbi. Most tehát eszek egy jót, és erőre kapok!

Curryt és rizst púpoztam a kanálra, és a számhoz emeltem az első falatot.

– Fú, ez… – bukott ki belőlem, miután lenyeltem.

– Valami gond van vele?

– Nincs… semmi. Csak azt hiszem, a gyomromat egy kicsit váratlanul érte a táplálék – füllentettem, és miközben próbáltam kerülni az üzletvezető aggódó tekintetét, vizet töltöttem magamnak a kancsóból, és legurítottam egymás után két pohárral.

Miféle curry ez?! Sehol a fűszer finom aromája, az egész egy ízetlen lötty. Inkább nevezném enyhén ízesített meleg víznek. Ha egy szóval kellene kifejeznem: borzalmas.

Erről jut eszembe, egyszer nekem is sikerült a Kjóheinek készített curryt durván elrontanom. A biztonság kedvéért már előző nap nagy lelkesen nekiláttam, de valahogy rosszul kevertem be a fűszereket, aminek az lett a vége, hogy az egészet kapkodva újracsináltam… De hé, hé, hé, hé! Ácsi! Már megint Kjóhei jár a fejedben! Elég volt, hallod, agyacska!? Le lehet állni az emlékek önkényes lejátszásával!

– Nem ízlik? – kérdezte mosolyogva Amamija.

– Szó sincs róla! Nagyon finom!

– Valóban? Akkor jó.

Méghogy finom?! Jó, hát kicsúszott a számon. Elvégre mégsem boríthattam rá kendőzetlenül a véleményemet erre a mosolygós emberre, aki ennyire kedves volt hozzám már az első találkozásnál. Átpillantottam a bal oldalamra, ahol a Kurodának nevezett férfi ült. A tekintetem a tányérjára tévedt. Üres volt, akárcsak a krémszódás üvegpohár. Na, várjunk csak! Ez a fickó egészen idáig tök normális arccal ette a curryjét. Azonkívül a bolt előtt ott állt a tábla a „legnépszerűbb menünk” felirattal. Vagyis ezt a curryt menüként szolgálják fel a vendégeknek.

Vettem egy mély levegőt, hogy megpróbáljam a körülöttem forgó világot heves szívdobogásommal együtt kicsit lecsillapítani.

Aggasztó gondolat fészkelte be magát a fejembe.

Mi van, ha nem a curryvel, hanem az én ízérzékelésemmel van a baj?! Ezt, ugye, kizárhatjuk. Alaposan kifújtam az orromat, majd újabb falattal próbálkoztam. Fura íze volt, pont, ahogy vártam. Ezt egyszerűen nem hiszem el! Elvesztettem volna az ízérzékelésemet? Apámnak izakajája volt Kagosimán. Kislánykoromtól fogva az üzletben segédkeztem, szinte a konyhában nőttem fel. Magától értetődő, hogy egészséges önbizalommal állok a főzéshez. Egy fél káposztát harminc másodperc alatt aprítok csíkokra.

Igen ám, de ha jobban belegondolok…

Apám bisztrójának egy idő után csökkenni kezdett a forgalma, nagyjából harmadikos lehettem, amikor végleg lehúzta a rolót. A főzés alapjait apám tanította meg nekem. Egészen mostanáig abban a hitben éltem, hogy a megfelelő alapokat kaptam tőle, de lehet, hogy valójában pocsékul főzött.

– Nem akarom elhinni…

Lehet, hogy vak vezetett világtalant? A főzéshez nem értő apám és a főzéshez nem értő lánya – vagyis én – csak botorkáltunk az ízek világában, és az üzlet is azért ment csődbe, mert szörnyű ételeket szolgáltunk fel? Én meg ebben a boldog tudatlanságban tettem Kjóhei elé a saját módszeremmel készített curryt, amit ő – ezek szerint – lehengerlő magabiztosságom nyomása alatt, figyelmességből dicsért csupán?

Úgy éreztem, összeállt a kép.

„Tudod, Momoko, már régóta el akartam mondani neked, de amikor láttam, mennyire igyekszel, képtelen voltam rá. Ne haragudj.” Tegnap esti szavai curryillattal keveredve csengtek a fülemben.

Amikor azt mondta, finom, vajon tényleg finomnak találta?

Amikor azt mondta, jó veled, vajon tényleg jól érezte magát?

Amikor azt mondta, szeretlek, vajon tényleg szeretett?

Vajon ekkor… vajon akkor…? Emlékek dominósora kezdett borulni bennem. Úgy éreztem, nem bírom tovább. Indiába akarok menni! Ájultan elalélni újra!

– Ne haragudjon – szólalt meg ekkor egy hang –, de fél füllel hallottam az iménti beszélgetést. Szerelmi bánatról van szó?

Fölkaptam a fejem. Az üzletvezető éppen letelepedett mellém. Elegánsan keresztbe tette hosszú lábát, és jóízűen belekortyolt a kávéjába.

– Amamija-szan, mondja, nem tapintatlan egy kicsit? – vetette közbe Kuroda illedelmesen.

– Csak arra gondoltam, ilyen esetben jobb, ha az ember mindent kiad magából.

– Kiad?

– A szerelmes szív sebeit három dolog gyógyítja – mutatta ujjain az üzletvezető –: az együttérzés, az idő és a bosszú.

– Együttérzés, idő, bosszú – ismételtem halkan.

– Úgy bizony. Mondják, hogy az idő mindent megold. Ez így igaz, de a saját tapasztalatom szerint legalább fél év szükséges ahhoz, hogy elfelejtsük azt, aki szakított velünk.

– Fél év?!

Fél évet kell még ilyen kínok közepette túlélnem? Egyre erősebben lüktetett a fejem.

– Nos, tehát a kérdés: hogyan fogja ezt az időt kibírni? Végül csak oda lyukadunk ki, hogy szüksége lesz valakire, aki együttérez magával, aki támogatja, miközben a megterhelő érzéseivel küzd. Ha ezt elfogadja, akkor apránként előrébb jut majd – mosolygott Amamija, miközben a kezére támasztotta az állát.

– A helyes fickók helyesen beszélnek, igaz? – néztem rá, és éreztem, hogy kedvességétől megsebzett lelkem máris gyógyulásnak indul.

Arra gondoltam, ha nem ebben a kávézóban kötök ki, vajon hol lennék most. Alighanem otthon gubbasztanék pityeregve.

– Csak jelzem, hogy ha egyszer belekezdek, valószínűleg képtelen leszek abbahagyni, és annyit fogok bőgni, hogy azt el sem hiszi. Így sem bánja?

– Csak rajta! Meséljen annyit, amennyit szeretne – mosolygott az üzletvezető barátságosan.

Hirtelen nedves tintaszag csapta meg az orromat. Odakint cseperegni kezdett az eső. A cseppek halk kopogása segített elnyomni a szipogásom hangját. Sosem voltam oda az esőért, de ma a lelkem mélyén hálát adtam érte.

– Négy év együttjárás után szakított önnel? És most huszonkilenc éves? Nem csodálom, hogy le akarta inni magát a sárga földig.

Amamija annyira jól kérdezett, hogy mire észrevettem, már egy rakás személyes információt elárultam neki magamról.

Hogy a nevem Júki Momoko, hogy Kagosima prefektúrából származom, hogy egy étteremláncnál állok alkalmazásban, de mivel a cég rabszolgaként bánik a dolgozóival, folyamatosak a felmondások, szóval most egyszerre több egységnek is én vagyok az üzletvezetője. Elmondtam azt is, hogy a hétvégéim szinte mindig munkával telnek, de tegnap, Kjóhei szülinapjára sikerült kibuliznom, hogy megkapjak zsinórban két szabadnapot is. Ami végül semmittevésbe torkollott.

– Minél többször hallottam tőle, hogy „elfelejtettem”, annál kevésbé érdekelt – folytattam, miközben magamba erőltettem néhány további falatot (Hm. Miután hozzászoktam az ízéhez, egész könnyen csúszott.) – Elfelejtettem üzenni, elfelejtettem az évfordulónkat, elfelejtettem a karácsonyt. Elfelejtettem a születésnapodat!

– Mondjuk az azért durva!

– Ugye?! És ahogy ezek az „elfelejtett” dolgok apránként egyre sokasodtak, úgy lettek a kifogásai egyre átlátszóbbak. A végén már arra sem vette a fáradságot, hogy megmagyarázza. Én hülye pedig csak nyeltem, hogy „hát jó; ez van”. De tudja mit? Ne legyünk szőrösszívűek: ha az ember nyakig ül a munkában, megesik, hogy elfelejt egy szülinapot. Na de, hogy valaki az újévről feledkezzen meg?! Ilyen a világon nincs! – keltem ki magamból, és önkéntelenül az asztalra csaptam az öklömmel.

Mert így történt. Szilveszter este volt. Hívogatom, írogatok neki, semmi. Már kezdtem aggódni, hogy valami baja történt, amikor elsejére virradóra dob egy üzenetet. Na, mi volt a magyarázat? „Bocs, Momoko! Észre sem vettem, hogy újév van.” Ember! Japánban élsz, és elfelejted az év legfontosabb ünnepét?!

– Én is elég valószínűtlennek tartom, hogy ilyesmi megtörténjen. Ennyire senki nem lehet elfoglalt – mosolygott Amamija kényszeredetten.

– Mi van, ha egész éjszaka dolgozott? – vetette fel Kuroda.

– De hát láttam, hogy az X-en lájkolta egy pizzéria újévi ajánlatát. Az újévről magáról tehát biztosan nem feledkezett meg.

Kuroda alatt hirtelen megreccsent a szék, nem sok hiányzott, hogy a földre zuhanjon.

– Minden rendben? – ugrott fel Amamija.

Kuroda aggódva nézett rám.

– Úgy érti, az X-en más is láthatja, mit like-olunk?

– Persze, simán – válaszoltam, mire ő megigazította félrecsúszott szemüvegét, majd fenyegető tekintettel odahajolt hozzám.

– De ugye ennek a módját csak azok tudják, akik ilyen „minden lében kanál” típusok, mint maga?

– Nem szégyelli magát?! Mondom, hogy bárki láthatja! – ismételtem felháborodottan, majd megmutattam neki, hogyan lehet ellenőrizni egy adott profilon a kedveléseket.

Kuroda elsápadt, majd remegni kezdett. Érthetetlenül dörmögött valamit az orra alatt, miközben a telefonját nyomkodta.

– Kuroda-szan, csak nem…? – néztem rá gyanakodva, de Amamija visszavette a szót.

– Szerintem őt most hagyjuk! Folytassa, mi történt azután?

Enyhe feszültséget éreztem a levegőben, de úgy döntöttem, tovább mesélek.

– Szóval így ment a dolog, én mégis képtelen voltam szólni neki. Aztán tegnap, a szülinapján úgy volt, hogy végre, ezer év után újra randizni megyünk.

Már egy hónapja nem láttuk egymást. Megvacsoráztunk egy pazar étteremben, mindketten ittunk is egy keveset, én pedig megnyugodtam: na, most olyanok vagyunk, mint mindig. Az utolsó vonatot persze szándékosan lekéstük, és ahogy az lenni szokott, egy közeli hotelben szálltunk meg.

– Ám ő innentől kezdve…

Belesajdult a szívem, ahogy újra felidéztem.

A hotelszobában egy nagy, széles ágy fogadott minket. Először én mentem el zuhanyozni. A biztonság kedvéért a magammal hozott bőrápoló szettel kicsit formába hoztam magam, majd átvettem a biztonság kedvéért bekészített bugyit. Kicsit elbizonytalanodtam, hogy a parfümszóróban a biztonság kedvéért magammal hozott Chloéból vajon fújjak-e magamra, de végül letettem róla, nehogy Kjóhei azt gondolja, túl rámenős vagyok. A telefonomon pötyögve vártam rá az ágyban, ezzel leplezve a reménykedésemet.

Kjóhei kijött a fürdőszobából, majd a haját törölgetve, lótuszülésben az ágyra telepedett. Megöleltem és finoman megcsókoltam. Ma végre… gondoltam, és a pulzusom egyre feljebb emelkedett. Ő azonban halkan felsóhajtott, és így szólt:

– Nem lehetne inkább holnap?

Gyors a felfogásom, azonnal tudtam, miről van szó.

– Ó, ne! – jajdult fel együttérzően Amamija, és sovány kezébe temette az arcát. – Ez sokkolhatta. Illetve biztos vagyok benne, hogy sokkoló volt.

– Őszinte leszek, én tegnap minden tőlem telhetőt megtettem. Azt gondoltam, ő is ugyanarra vágyik.

– Bocsánat, de miről van szó? – vágott közbe értetlenkedve Kuroda.

– Ne mondja már, hogy nem érti! – mosolyodott el Amamija, majd belesuttogott valamit a teljesen fogalmatlannak tűnő Kuroda fülébe. A férfi összeráncolt szemöldökkel hallgatta, miközben enyhe pír futott át az arcán.

– Vagy úgy – motyogta, és, hogy zavartságát leplezze, középső ujjával feljebb tolta az orrán a pápaszemét.

Nem a kielégítetlenség zavart. Nem az volt a baj. Ez az egész nem a szexuális vágyról szólt.

– Az volt az érzésem, hogy már nem szeret. Egy hónapja találkoztunk utoljára, és meg sem akart érinteni. Egészséges huszonéves férfi, akinek harminc nap után lehetősége adódik nőt ölelni, és azt kéri, halasszuk másnapra? Teljes letargiába zuhantam. Úgy éreztem magam, mintha rám sütötte volna a félreérthetetlen bélyeget: „nőként számomra semmit sem érsz”.

Nem voltam biztos benne, hogy jó, ha két vadidegennek ilyen részletekbe menően kitárulkozom, de olyan feszült figyelemmel hallgattak, hogy érdekes módon tovább dőlt belőlem a szó:

– Képtelen voltam rájönni, mire gondol. Nem mondta ki, hogy szakítani akar, de azt sem árulta el, min szeretné, ha változtatnék. Ott ültem magamra hagyatva anélkül, hogy tudtam volna, mi a megoldás. Borzalmas érzés volt. Arra gondoltam, akkor már inkább bökje ki világosan, mit akar.

A kanalamba hullott egy könnycsepp, és kis tócsává formálódott.

– Végül nem bírtam tovább türtőztetni magam, és a fejéhez vágtam, hogy ha már nem szeret, akkor talán jobb volna szakítani, ugyanis semmi kedvem olyasvalakire pazarolni az időmet, aki számára közömbös vagyok.

Korábban persze megfogadtam, hogy csak ezt az egyet nem fogom neki soha mondani. Noha a kapcsolatunk négy éve alatt végig kikívánkozott belőlem, addig valahogy mindig visszatartottam.

– Jólesett volna, ha cáfolja? – kérdezte Amamija halkan.

Igen, arra vártam, hogy azt feleli: „Ugyan, Momoko, dehogy! Szó sincs róla! Szeretlek, csak ma fáradt vagyok.” Ha csak megsimogatta volna a fejem. Ha csak megfogta volna a kezem…

Az már elég lett volna.

Talán.

– Azt hiszem, azt szerettem volna, ha kicsit neki is fáj – feleltem, majd letettem a kanalat, és óvatosan a szemhéjamra nyomtam egy papír zsebkendőt. A sminkem, amit reggel tettem föl – már csak azért is –, hogy Kjóhei gyönyörűnek lásson, amikor utoljára rám néz, mostanra teljesen megadta magát.

– Tökéletesen tisztában volt azzal, hogy megsebez – folytattam –, mégis úgy tett, mint aki nem látja. Elegem volt már abból, hogy nem lehet vele semmit normálisan megbeszélni, mert folyton terel. Ugyanakkor szerettem volna önálló nőként a sarkamra állni, élvezni az életet akkor is, amikor a szerelmem nem ér rá. Ez a büszkeség pedig az utamat állta.

Mert bármit tett, én mindig próbáltam felnőtt módjára kezelni őt. Higgadtan beszéltem vele akkor is, amikor ő érzéketlenül vagy elutasítóan viselkedett. De ahogy újra és újra lejátszottuk ugyanazt a lemezt, egy idő után másfajta düh kezdett el forrni bennem.

Amikor én kettőnkért vagyok mérges, miért jön azzal, hogy „elragadnak az érzelmeid!”, meg hogy „gyerekes vagy!”?! Még szép, hogy az vagyok! Hiszen rólad és rólam van szó! Te viszont olyan képet vágsz, mint akinek köze nincs az egészhez!

Kicsit talán te is sérülhetnél értem, nem?

Szerettem volna látni az arcán a fájdalmat, amit a szavaim okoznak, amikor kimondom: „Kjóhei, szakítsunk!” Nézd, én csupa seb vagyok, vállalj néhány vágást te is értem! Látni akartam a szenvedését, azt gondoltam, az majd hoz némi elégtételt. Mert miket csinált folyamatosan? Például a neki írt LINE-üzenetem alatt már három napja ott figyelt az „olvasva” jelzés, mire reagált rá. Na, gondoltam, végre válaszolt, megnézem: egy darab matrica. Újabb három nap elteltével meg ír valami totál sületlenséget. „Hú, de hideg van ma! Meg ne fázz!”, meg ilyenek. Arra gondoltam, ha csak egy pillanatra látnám a fájdalmat az arcán, jobban viselném a dolgait.

– Tudom, szörnyű vagyok – sóhajtottam, mire egy ideig mindkét férfi némán nézett rám, nyilván fogalmuk sem volt, mit lehet erre válaszolni.

– Dehogy, teljesen jogos – törte meg a csendet Amamija halkan, miközben a kávéját szürcsölgette. – Erre ő? Mit reagált? – kérdezte.

– Azt akarta, hogy én mondjam ki: tegyünk pontot a kapcsolatunk végére. Mert ő sehogy sem bírt ezzel előhozakodni, és direkt azért nem válaszolt az üzeneteimre, és felejtette el a fontos eseményeket, hogy én tegyem lapátra őt.

Aztán halkan bocsánatot kért. Hogy tényleg sajnálja. Leszegett fejjel motyogott, rám se nézett. Legalább néhány könnycseppet elmorzsolhatott volna, de nem tette. Egyáltalán nem sírt.

– És az arcán nyoma sem volt a fájdalomnak. Érzéketlen volt és rideg, ami a szívemnek egy újabb tőrdöféssel ért fel.

– Hogy is fogalmazzak, elég otromba fickónak tűnik.

– Pont ezt szerettem benne…

A gyerekességét, a természetes faragatlanságát, azt, hogy olyan ember volt, aki mindig a pillanat hatása alatt élt, és arra sodródott, amerre a lendület vitte.

Nem volt romantikus alkat, de érzéketlensége ellenére is igyekezett engem boldoggá tenni. Szerettem volna még egyszer ilyennek látni őt, és átélni a pillanat lelket csiklandozó örömét.

– Hajnali két óra volt. Jó lett volna reggelig veszekedni, de kifogytunk a témából. Végül az ágy két szélén aludtunk, reggel nyolckor pedig elhagytuk a hotelt.

Ahogy fordultam az ágyban, tőlem fél méterre ott volt Kjóhei háta. A hát, amelyet nemrég még megérinthettem, egy pillanat alatt „hozzáérni tilos” háttá változott.

Mi lett volna, ha nem vágom a fejéhez a kérdést: „Már nem szeretsz?”

Mi lett volna, ha csak annyit válaszolok neki, „nem muszáj, ha fáradt vagy”?

Lehet, hogy még most is hozzáérhetnék ahhoz a háthoz. Ilyen és ehhez hasonló „mi lett volna, ha” kezdetű kérdések rohangáltak körbe-körbe az ágyon hajnali kettőtől egészen reggelig.

– Vajon hol rontottam el? Hiába akartam elhessegetni, folyton ez a kérdés zakatolt a fejemben. Túl sok lettem volna? De hát kifejezetten figyeltem arra, hogy ne legyek az. Szívem szerint azonnal válaszoltam volna, de, hogy nehogy azt gondolja, nyomulok, direkt vártam fél órát, és csak azután írtam neki. Én tényleg igyekeztem. Igazából sokkal, de sokkal többször akartam a tudtára adni, hogy szeretem. Hányszor töröltem ki a hüvelykujjammal a „szeretlek” szót a LINE chatablakában… Ma, a szakításunk reggelén sem tudtam egyenesen a szemébe mondani. Csak vártam, hogy majd kérlelni kezd, próbáljuk meg újra, így végül némán váltunk el. Ha tudtam volna, hogy ez lesz a vége, elmondtam volna neki, mennyire nagyon szeretem.

Megint hűvösséget éreztem az arcomon. Egy könnycsepp gördült le rajta, majd az államról a tányéromba hullva eggyé vált a curryvel.

– Szerettem őt, minden porcikáját. Teljes szívemből szerettem. Ha tudtam volna, hogy így alakul, többször mondtam volna neki.

Akkor most nem emésztene a megbánás.

Ha a hülye stratégiákat félretéve, mindenféle marhaság helyett egyszerűen csak elmondtam volna neki, hogy szeretem.

Csak hát féltem. Iszonyúan féltem magamat adni. Folyton azon kattogtam, vajon milyen az ő nőideálja, és ennek a képnek akartam megfelelni. Az a nő akartam lenni, akit Kjóhei a közösségi médiában like-ol. De annyira rápörögtem az egészre, hogy végül ez lett belőle. Túlagyaltam, én barom.

Túl sokat kozmetikáztam magam, miközben fogalmam sem volt arról, hogy Kjóhei mit is gondol valójában.

Az ujjaim megállíthatatlanul remegtek. Szégyellni kezdtem magam a kisírt szemem miatt. A blúzom ujjával a szemem sarkát törölgettem, és tovább falatoztam a tányéromon lévő seízű maradékot.

Hát persze! A currymet is biztosan csak azért dicsérte, hogy a kedvemben járjon. Simán lehet, hogy végig csak az alkalmas pillanatra várt, mikor szakíthat velem.

Erre a gondolatra megállt a kanál a kezemben.

Vajon Kjóhei dicsérő szavai szívből jöttek? Egyáltalán, volt ő valaha is őszinte hozzám? Felsejlett előttem gondtalan ábrázata, ahogy vidáman mondja: „Életemben nem ettem még ilyen finom curryt!”, és még kér, és még kér, és végül aznap este elfogy a több napra tervezett, lábasnyi étel.

Az a mosoly. Vajon őszinte volt?

– Kér egy kis fagyit? Az majd felvidítja! – kérdezte egy hang, de nem válaszoltam.

Most már biztosan tudtam, hogy nem törődhetek bele csak úgy.

– Hajlandóak volnának megkóstolni… – szólaltam meg hangosan.

– Ööö… micsodát?

Vajon az elmúlt négy évből mi az, ami igaz volt, és mi az, ami csak hazugság?

Mi az, amit elrontottam, és mi az, amit jól csináltam?

Semmit sem hittem már el.

– …hajlandóak volnának megkóstolni a currymet, amit Kjóhei annyira dicsért?

Hoppá, tényleg kimondtam! De most már eldöntöttem, addig nem nyugszom, amíg erről meg nem bizonyosodom.

– Megkóstolni? Mármint kire gondol?

– Magára!

– Rám?!

– Meg a szerzetes úrra, aki éppen vizet iszik itt a másik oldalamon. Kuroda-szan, ugye?

Kuroda a meglepetéstől, hogy rá terelődött a szó, prüszkölve köpte ki a vizet.

– Méghogy rám?!

– Mivel egyetlen ember véleményére nem adhatok!

– Ne haragudjon, de engem várnak a templomban a meditációs gyakorlatok – mentegetőzött Kuroda, és miközben egy textilkendővel nedves állát törölgette, óvatosan feltápászkodott.

Amamija azonban határozottan megragadta a vállát, majd elmosolyodott. Keskeny ajka olyan tökéletes ívet rajzolt, mintha valami kozmetikumot hirdető reklámból lépett volna elő.

– Kuroda-szan – hajolt egészen közel a szerzetes arcához –, ugye nem hagy egyedül? Remélem, meg sem fordult a fejében, hogy ilyen kegyetlen tettre szánja el magát.

Kuroda lehámozta Amamija tenyerét széles válláról, és megigazította szerzetesöltözete gallérját.

– Kérem, én csak egy vendég vagyok…

– Legyen olyan jó – szólt Amamija.

Nem elég, hogy kipihenhettem magam a kávézóban, még a szerelmi bánatomról szóló sirámaimat is végighallgatták. És most arra próbálom rávenni őket, hogy kóstolják meg a curryt, amit a saját receptem alapján akarok megfőzni. Tudtam, hogy sokat kérek, mégis fölpattantam és meghajoltam előttük.

– Tegyék meg nekem… Kérem! Ígérem, nem leszek hálátlan! Hozok cserébe sütit! Meg pénzt! Egész szép megtakarításom van ám! Tudják, minden hónapban félreteszek, és…

Tudtam, hogy a szövegem mentegetőzésnek hangzik, de nem láttam más kiutat.

– Jól van, megadom magam – sóhajtott Amamija, majd hátrasétált a konyhába. – Mire van szüksége?

Kinyitotta a hűtőt, és felmérte a tartalmát.

– Hagyma és csirkehús van. Írja össze, mi kell még, és megveszem – jelentette ki. – Tessék – tette hozzá, és átnyújtott egy kötényt egy jegyzetfüzettel.

– Tényleg nem gond?

– Ha már idáig eljöttünk magával, csak nem szállunk ki félúton! Meg aztán – sóhajtott szomorkás mosollyal – az összetört szív nem várhat örökké. Aki elvéti az időzítést, lehet, hogy egy életre egyedül marad.

Az asztalon három tányér krémes curry sorakozott a vaj és a fűszer színeiben.

Utolsó simításként egy kis szárított petrezselymet morzsoltam rájuk.

– Tessék – mondtam bizonytalanul, majd nagyot nyeltem, és tekintetemet Amamijára és Kurodára szegeztem.

A két férfi köszönetképpen összecsapta a tenyerét, meghajolva jó étvágyat kívánt, azután lelkesen nekilátott az étkezésnek.

Izzadó tenyeremet beletöröltem a ruhámba. Mit izgulok? Megkóstoltam, jó íze volt. Én legalábbis úgy éreztem. A kérdés, hogy ők is finomnak találják-e.

Amamija lenyelte az első falatot, majd tágra nyílt szemmel megszólalt:

– Remek!

– Komolyan mondja?

– Elképesztően finom! Csípős, mégis selymes. Nekem bejön az ízvilága! – mosolygott, és a szeme sarkában ráncok jelentek meg.

– Látszik, hogy sokat dolgozott rajta a barátja kedvéért – tette hozzá, majd a szerzeteshez fordult. – Hé, Kuroda-szan, az imént evett egy tányérral az én currymből. Csak nem éhes?

Kuroda tartott egy kis szünetet a lapátolásban, amíg a megfelelő szavakat kereste.

– Az igazat megvallva…, szeretem, ha az étkezés végén kellemes íz marad a számban.

– Ez gonosz volt!

– Amamija-szan – szóltam közbe –, mondja, ma megkóstolta, amit főzött?

– Nos… – hezitált az üzletvezető.

– Ugyanis az igazság az, hogy túl híg lett. Talán egy kicsit sok vizet tett bele.

Amamija kirohant a konyhába, hogy megízlelje a saját főztjét, amit nem sokkal azelőtt szolgált fel nekem. Fintorogva elhúzta a száját, majd visszatette a fedőt a fazékra.

– Pedig elvileg a receptet követtem! És a tegnapi jól sikerült.

– Biztosan azért nem figyelt eléggé, mert azt gondolta, úgyis csak ez a szerzetes eszik belőle – jegyezte meg Kuroda, mire Amamija a fejéhez vágta, hogy igazán szólhatott volna, erre Kuroda közölte, hogy nem szokása panaszkodni.

Míg a két férfi ráérősen civakodott, én megkönnyebbülve sóhajtottam fel. Szóval Amamija curryjének azért volt olyan az íze, amilyen, mert figyelmetlenségből elvétette az arányokat. Vagyis az én ízérzékelésemmel nincs semmi baj!

– Szóval finom? – érdeklődtem újra.

– Nagyon! – vágta rá Amamija.

– Az nem kifejezés! – bólogatott Kuroda.

– De ugye nem csak tapintatosságból vagy sajnálatból mondják?

– Maga szerint ez tapintatosság? – kérdezte Amamija, és megmutatta a tányérját. Alig volt benne valami.

– Ejha! – kiáltottam fel meglepetten. – Akkor, azt hiszem, megnyugodhatok.

Szóval a főztömmel nem volt baj. A világ egyszerre márványos mintát öltve folyt szét a szemem előtt. A tányérokba szedett curry, Amamija helyes pofija, Kuroda csupasz feje búbja, minden örvénylett és olvadozott.

Fölpillantottam a mennyezetre, és mélyet sóhajtottam. Éreztem, ahogy a feszültség a lábujjaimon keresztül távozik belőlem.

Noha tudtam: az, hogy a currym rendben volt, még nem jelenti azt, hogy ez minden másra is igaz. Mégis megkönnyebbülve borultam a pultra.

– Ennyire aggódott? – kérdezte Amamija.

– Attól tartottam – feleltem –, hogy a Kjóheijel töltött négy évem mindenestül hazugság volt.

Tényleg ettől féltem. Hogy mindent csak én kényszerítettem ki belőle, és nem volt igaz sem a mosolya, sem a szerelmes szavai, sem az, hogy jól érzi magát velem.

– Fogalmam sincs, valójában mit érzett – folytattam. – Az igaz, hogy én, mint a hülye, csak róttam egyedül a hiábavaló köröket, de talán neki is voltak olyan pillanatai, amikor igazat mondott.

Erre a feltételezésre újra a sírás kezdett környékezni. Ez egy ilyen nap volt.

Nem akartam, hogy azt gondolják, jaj, ne, már megint bőg, úgyhogy a ruhám ujjával gyorsan felitattam kigördülni készülő könnyemet.

– Júki-szan? Ugye jól emlékszem a nevére?

Fölemeltem a fejem a halk szavakra. Kuroda beszélt hozzám. Végzett a vajas currys csirkével, és üres tányérja fölött a száját törölgette a szalvétával.

– Ismeri az „élet nyolc nagy szenvedése” kifejezést?

– Persze hogy ismerem – néztem rá a hirtelen témaváltástól meglepetten. – Négy írásjeggyel írjuk, és azt jelenti: elkeseredetten küzdeni.

– Nos, ez eredetileg egy buddhista kifejezés.

– Nézzenek oda, előbújt belőle a tanító! – nevetett fel Amamija. – Tudja – magyarázott felém fordulva –, az úr nem csupán úgy fest, mint egy szerzetes, hanem az is! Nem nézné ki belőle, de a Tokiói Egyetemen végzett, és utána egy kereskedőcég alkalmazottjaként dolgozott.

– Muszáj ennyit locsognia? – zsörtölődött Kuroda, de Amamija széles vigyorral az arcán tovább mesélte, hogy Kuroda a közeli Hosijama-templomban tanonckodik, és szinte mindennap az Amajadoriba jár krémszódát iszogatni.

– Ha megengedi, visszatérnék az eredeti témához – köszörülte meg a torkát szégyenlősen Kuroda. – Szóval, az életünk során, ugye, különféle gondokkal küszködünk. Ilyen például a betegség, az öregedés, a kellemetlen emberekkel való kényszerű összezártság… A buddhizmus ezeket az ember számára elkerülhetetlen nehézségeket és szenvedéseket nyolc kategóriába sorolja.

Aha, tehát innen ered ez a hétköznapi kifejezés! Nem is tudtam!

– Én azért döntöttem úgy, hogy kolostorba vonulok – folytatta –, mert a nyolc szenvedés egyike az élet maga. Vagyis, mert élni önmagában küzdelmet jelent.

– Ne már! Pusztán az, hogy élünk?

– Úgy van. Én azt gondolom, élni önmagában megerőltető. Nem akarjuk, hogy utáljanak minket. Nem akarunk sérülni. De miközben ezen vergődünk, teljes erőbedobással igyekszünk szeretni, és mindent elkövetünk, hogy az, akit szeretünk, viszontszeressen minket. Akár úgy is, hogy eredeti curryreceptet készítünk számára – tette hozzá, és finoman végigsimította a currystányér peremét.

– Hát nem lenyűgöző, amit csinál? Ahogy felveszi a harcot az élet nyolc nagy szenvedésével? Azt mondja, rótta a köröket, mint a hülye. Azt gondolom, nem kellene ennyire lekicsinylően beszélnie magáról.

– Kuroda-szan…

Ez volt minden, amit ki tudtam nyögni.

– Ejha – bólintott elismerően Amamija. – Ezt szépen megfogalmazta.

Valóban szenvedtem. Egyfolytában Kjóhei járt az eszemben.

Noha minden erőmmel azon voltam, hogy elfelejtsem, képtelen voltam kiverni a fejemből. Mondjuk, ez annak volt a bizonyítéka, hogy ennyire odavoltam érte. Kétségtelen tény, volt az életemnek egy időszaka, amelyben eszeveszettül szerettem.

Lehet, hogy béna voltam, lehet, hogy nem úgy sikerültek a dolgok, ahogy azokat elterveztem. De küzdöttem. Úgy éltem az életemet, hogy mindent beleadtam.

– Hé, ez meg mi?

Hirtelen valami furcsa dolgot éreztem. Mintha a testem erővel töltődött volna fel.

Képtelen voltam egy helyben tovább ülni. Úgy éreztem, a vér vadul áramlik oda-vissza az agyam és a szívem között.

– Szűnik!

– Micsoda?

– A harag, ami végig nyomta a lelkem. Érzem, ahogy szűnik!

Hirtelen fölpattantam a székről.

Amamija és Kuroda tátott szájjal bámultak rám.

– Kuroda-szan! – folytattam vehemensen. – Az előbb olyan szépeket mondott! Ugyanezen gondolatok mentén el tudna kántálni egy temetési imát? Valami Üdvözlégy, amitábhásat! Kérem! – tettem hozzá, majd mindkét kezem Kuroda felé nyújtva meghajoltam.

– Azt nem lehet… Mi másik iskola vagyunk! Az az ima különben sem ilyen alkalmakra való…

– Jó! Jó, akkor… Nyugodj békében, kedves ex?

– Az egy kicsit úgy hangzik, mintha a volt kedves hunyt volna el.

– Jaj, pedig már azt hittem, lesz néhány jó szava, amivel segít megszüntetni a haragomat…

– Mégis minek képzeli a buddhizmust?!

Bakker! Pedig azt reméltem, hogy ezzel a lendülettel ledobhatom a vállamról az összes gondomat, megkönnyebbülök, és holnapra nyoma sem marad a szenvedésnek. Milyen jó lett volna, ha Kjóhei csak úgy, huss, elszáll az emlékeimből! Nos, úgy látom, a dolog nem lesz ilyen egyszerű…

Amamija egy darabig csendben figyelte, ahogy Kurodával győzködjük egymást, majd egyszer csak közbevágott.

– Mondtam, hogy az összetört szívet nem lehet csak úgy begyógyítani! De hallgasson ide, Momo-csan, nekem volna egy sokkal jobb ötletem!

– Ki vele, mi az?

– Fizessen meg az exének!

– Fizessek meg?

Tényleg, az előbb is azt mondta, hogy a szerelmi bánat gyógyításának három alapelve az együttérzés, az idő és a bosszú.

– Úgy érti, álljak bosszút rajta?!

– Pontosan! Hát olyan szenvedély dúlt magában, hogy még saját curryt is alkotott neki, ő pedig mindezt semmibe vette. Nem érzi ezt bosszantónak?

– Dehogynem…

– Na hát akkor! Mondom az ötletet: mi lenne, ha elkészítené a curryjét itt, nálunk?

Amamija úgy mosolygott rám, mint egy igazi szívtipró.

– Úgy érti, főzzem meg?

– Úgy bizony! Fölvennénk a menüsorba – emelte fel a mutatóujját.

– Aminek köszönhetően népszerűvé válna, igaz? – folytatta.

Bizonytalanul bólintottam.

– Na most, a híre futótűzként terjedne, amikor pedig már hosszú sor kígyózna érte a bolt előtt, akkor…

Amamija rám kacsintott, mint aki azt mondja: a többit már tudja.

Igen. A currym népszerűségre tenne szert… Ismertté válna! Annyira, hogy…

– Egyszer csak Kjóhei fülébe is eljutna a híre! – csillant fel a szemem.

Amamija elégedetten bólogatott.

– És, és, és… annyira elterjedne a híre, hogy a tévéműsorokban „a Szangendzsaja legmenőbb curryje”-ként emlegetnék, majd hirtelen arra ébrednénk, hogy országosan terjeszkedünk! A currym készételként sorakozna az éjjel-nappali üzletláncok polcain!

– Ez azért túlzás – köhintett Amamija, de én csak mondtam a magamét.

– Hat év múlva pedig Kjóhei megvenné dobozos kiszerelésben anélkül, hogy tudná, mi az.

A lelkesedésemnek semmi nem tudott gátat szabni! Őrület, mennyire fel voltam spannolva!

– Én eközben utcai szónoklatokat tartok a currymről!

– Hú, nagyon élethűen hozza a hat évvel későbbi jövőt!

– Kjóhei pedig az első falat után felkapja a fejét. Ez az íz… És megnézi a termékfejlesztő nevét a csomagoláson. És megrendül. A név ugyanis nem más, mint a hat évvel ezelőtt elhagyott barátnője neve – fejeztem be távolba révedő tekintettel.

– Lehet, hogy nem a megfelelő embert kértem fel? – nézett rám Amamija aggódva.

– Amamija-szan! Kérem, vegyen fel, hadd dolgozzak a kávézójában! – kiáltottam, és mindkét kezem kinyújtottam az üzletvezető felé.

– Na, erről beszélek… – mondta halkan Amamija, de végül megszorította a kezem. A tenyere kicsit hideg volt. A megállapodás ezennel nyélbe üttetett!

Kuroda azonban hűvös tekintettel méregetett minket.

– Ugye nem csak azért veszi őt fel, mert a konyhalány lelépett, nyakig itt hagyva magát a pácban?

– Jaj, dehogy azért! – hárított Amamija.

– A múltkor nem arról panaszkodott valakinek a telefonban, mennyire siralmas a forgalom?

– Kuroda-szan, ugye tudja, hogy a hallgatódzás rossz szokás? – vágott vissza Amamija. – Momo-csan curryjét megízlelve azonnal tudtam, hogy van érzéke a főzéshez. Meg aztán…

– Meg aztán?

– Az a helyzet, hogy van egy jó ötletem.

Egy hónappal később összevont szemöldökkel néztem a falat.

– Főnök, ez meg mi a csuda?

– Jól néz ki, mi? Én csináltam! Meg kell hagyni, elég jól sikerült!

– Nem arra gondoltam! Mi az, hogy AZ EXEM KEDVENC RECEPTJE TEMETKEZÉSI BIZOTTSÁG?! És miért én vagyok az elnöke?

Szerencsésen sikerült elintéznem a kilépést az előző cégtől, hogy a mai nappal végre megkezdődhessen életem új fejezete, erre ez a plakát fogad az új munkahelyem falán, méghozzá hatalmas betűkkel:

AZ EXEM KEDVENC RECEPTJE

TEMETKEZÉSI BIZOTTSÁG

HOZZA EL VOLT BARÁTJA (VAGY BARÁTNŐJE)

KEDVENC RECEPTJÉT NÉHAI SZERELMÜK TÖRTÉNETÉVEL!

– Momo-csan – fordult felém Amamija komoly arccal –, most, hogy nálunk dolgozik, őszinte leszek magához. Én, hogy szerényen fogalmazzak, meglehetősen jóképű vagyok, igaz?

– Hát, fogjuk rá – feleltem gyanakodva, hogy talán félreismertem ezt az embert.

– Na most, ahol ilyen helyes fickó vezeti a boltot, ott feltételezhetnénk, hogy virágzik az üzlet, nemde?

– Bárcsak tagadhatnám, de így igaz. Logikus volna, hogy sorban állnak a hölgyvendégek.

Ennek ellenére az Amajadori kávézó ma is kongott az ürességtől. Ugyan egy kis mellékutcában működik, ahol nincs nagy jövés-menés, a bolt hangulata viszont igazán nem rossz, a retró dizájnt is biztosan sok vendég értékeli, de akkor mégis miért? Miért nincs forgalom?

– Éppen ez a gond! – felelte Amamija, és a keze ökölbe szorult. – A nők visszajáró vendégek. Vannak, akik mindennap itt ebédelnek, mások a pultnál ülve szürcsölgetik a krémszódájukat, miközben a szerelmi életükről mesélnek nekem.

– Ez elég jól hangzik!

– Pedig pont itt van a baj! Én elszánt figyelemmel hallgatom őket, ám egy idő után rendre azt veszem észre, hogy őzikeszemük rám szegeződik, és ilyeneket suttognak szenvedélyesen, hogy „ha magához hasonló férfi volna a kedvesem, biztos nem történt volna velem ilyesmi!”

Húha, aha. Szóval erről van szó. Nos, így már értem. Igaz, ami igaz, az én sztorimat is nagy átéléssel hallgatta a múltkor.

– Sokan mit nem adnának azért, ha ez lenne a legnagyobb bajuk! – feleltem.

Halk csengettyűszó hallatszott. Kuroda lépett be a kávézó ajtaján. Mint mindig, most is egyenesen a pult legbelső széke felé vette az irányt.

– Érthetetlen, hogy egyesek miért egy ilyen kiismerhetetlen, gonosz fickónak öntik ki a lelküket, mint maga. A Hosijama-templomban hasznosabb tanácsokat kaphatnának – motyogta Kuroda, miközben elhelyezkedett a bárszéken.

– Á, gondoltam, hogy ezt fogja mondani, ezért írtam rá a maga nevét is! – mutatott a falra fülig érő szájjal Amamija.

– Micsoda?!

Kuroda leugrott a székről, és odasietett a plakáthoz, hogy közelebbről szemügyre vegye.

– Úgy örülök, hogy maga is kedvet kapott hozzá! – folytatta lelkesen Amamija. – Igazán nagy segítség lesz!

– Jaj nekem! Itt valóban az áll: elnök: Júki Momoko, temetési megbízott: Kuroda Hozumi. Na nem, engem ne keverjen ebbe bele, jó?

– Az lehetetlen. A szórólapozást befejeztük, péntek este tízkor kezdünk – jelentette ki Amamija, és meglobogtatott egy kis papírlapot, amit a plakáttal megegyező logó díszített.

– Este tíz… péntek?! De hisz’ az ma van! Én nem vagyok erre felkészülve!

– Sajnálom, de a kávézó jövője múlik rajta – sóhajtott Amamija. – A szerelmi ügyekben hozzám forduló nők kilencvenkilenc százaléka belém szeret. Mivel azonban vendéggel nem kezdhetek viszonyt, a közeledésüket természetesen elhárítom. Erre ők sírva fakadnak, hogy miért hitegettem őket, és kiviharzanak a kávézóból. Az eredmény pedig… Nos, győződjenek meg róla a saját szemükkel – mondta, majd előhúzta a zsebéből a telefonját, és odatartotta felénk. Kuroda és én belebámultunk a képernyőbe.

Az Amajadori kávézó Google-értékelésének oldala volt megnyitva. A hozzászólók kígyót-békát kiabáltak benne Amamijára: „Az üzletvezető egy szemétláda!”, „Soha többé be nem teszem oda a lábam!”, „Vigyázzatok, lányok, át ne verjen titeket is!”

Vége-hossza nem volt a szidalmazásnak.

Az átlagértékelés: 1,[8] Egyetlen csillagot adók száma: 10[5] Egy lepukkant vidéki fogorvosi rendelőt sem húznak le ennyire.

– Senkit nem állt szándékomban hitegetni. Minden vendégemet a legjobb tudásom szerint igyekeztem kiszolgálni. Aztán, látják, mi lett belőle…

Na igen, a szépfiúk élete sem csupa móka és kacagás.

– Momo-csan miatt ebből a szempontból, gondoltam, nem kell aggódnom, úgyis kötődik még a volt barátjához, és különben is kicsit fura figura. Csak nem fog belém szeretni.

– Mi az, hogy fura figura?! – csattantam fel sértődötten.

– Nos tehát – folytatta Amamija, ügyet sem vetve rám –, a kapcsolati tanácsadásra hozzánk érkezőket mától az Exem Kedvenc Receptje Temetkezési Bizottság fogadja. Momo-csan, maga együttérez a vendégekkel, Kuroda-szan, maga pedig – szerzetesi minőségében – végső nyugalomra helyezi a haragjukat. Az összetört szívekhez kapcsolódó recepteket meghallgatjuk, és felvesszük a menübe. Ezzel két legyet ütünk egy csapásra!

Nem mondom, szépen bepalizott ez a fickó, de végre megértettem, mire megy ki a játék. Azt hiszem.

– Ha pedig hírnevet szerez a kávézó, stílusmagazinok írnak majd rólunk – suttogta a fülembe Amamija.

Stílusmagazinok?! Azt mondjuk bírnám.

Amamija Kuroda fülébe is sutyorgott valamit, mire a szerzetesnek először jókora ráncok gyűrődtek a homlokán, de aztán megadóan felsóhajtott.

– Naponta két pohár, és áll az alku!

– Két pohár ingyen ital? – szaladt fel Amamija szemöldöke.

– Két pohár krémszóda!

– Naponta? Hogy bír annyit meginni?!

– A tanulás kiveszi az emberből az erőt. Ez van.

– Elég gyenge kifogás…

Ahogy figyeltem a civakodásukat, egyszer csak elnevettem magam.

Odakint újra szemerkélni kezdett. Leterítettem a bejárat elé az esős napokra szolgáló lábtörlőt. Ekkor vettem észre, hogy a kinti tábla felirata megváltozott. Az utca felőli oldalán ez állt:

Míg a belső oldalára ezt írták:

Az Exem Kedvenc Receptje Temetkezési Bizottság… Ízlelgettem a szavakat.

Az igazat megvallva Kjóhei emléke még bennem élt, a szívem olykor belesajdult, mégis úgy éreztem, szépen, lassan, egészen kis lépésekben haladva bár, de egyre közelebb kerültem ahhoz, hogy szembenézzek a fájdalmammal.

Megfordítottam a táblát. Este tíz órától kezdetét vette a mi kis titkos találkozónk.

Az exem kedvenc vajas-currys csirkéje

Hozzávalók 4 személyre

50 dkg csirkecomb

5 dkg vaj

1 gerezd fokhagyma

1 kis darab gyömbér

1 fej hagyma

1 konzerv egész paradicsom

1 teáskanál só

1 teáskanál cukor

1 teáskanál szójaszósz

1/2 dl tejszín

A húspáchoz:

13 dkg natúr joghurt (cukormentes)

1 teáskanál őrölt kurkuma

1 gerezd fokhagyma

1 kis darab gyömbér

1 teáskanál só

◆ Fűszerkeverék (minden fűszer őrölt legyen)

1/2 teáskanál kardamom

1 teáskanál köménymag

1 teáskanál kurkuma

2 teáskanál koriander

1 teáskanál garam masala

1,5 teáskanál paprika

1/2 teáskanál piros bors

Elkészítése

1. Kockázzuk fel a csirkecombot. A hagymát szeleteljük vékonyra. A fokhagymát és a gyömbért reszeljük le.

2. A ◆ jelölésű fűszerkeveréket alaposan keverjük össze.

3. A felkockázott csirkecombot tegyük simítózáras tasakba, majd adjuk hozzá a sót, kurkumát, fokhagymát, gyömbért és natúr joghurtot, és alaposan keverjük össze. Két órán át pihentessük.

4. Kis lángon olvasszunk vajat egy fazékban, tegyük bele a fokhagymát és a gyömbért, és melegítsük addig, amíg már érezni lehet az illatát.

5. Amikor már finom illat tölti be a konyhát, adjuk hozzá a vékonyra szeletelt hagymát, és pirítsuk tovább 5 percig.

6. Miután üvegesre sült a hagyma, szórjuk rá a [2] pontban előkészített fűszerkeveréket, és újabb 5 percig pirítva engedjük, hogy összeérjenek az ízek.

7. Adjuk hozzá az egész paradicsomokat. Közepes lángon rotyogtassuk 5 percig, eközben fakanállal nyomkodva aprítsuk fel a paradicsomokat. (Vigyázzunk, hogy ne maradjanak benne nagy darabok!)

8. Tegyük bele a csirkecombot az illatos joghurtos-kurkumás páclével együtt.

9. Adjuk hozzá a sót, cukrot és szójaszószt, és 15 percig közepes lángon főzve várjuk, amíg besűrűsödik. (Gyakran keverjük át, nehogy odakapjon!)

10. Kóstoljuk meg. Ha úgy érezzük, nem elég karakteres, picit sózzuk meg. Ha lágyabb ízvilágra vágyunk, keverjük el benne a 1/2 dl tejszínt, és főzzük tovább 10 percig, amíg jól besűrűsödik. (Ha nincs tejszínünk, a tej is megfelel.)

Szárított petrezselyemmel megszórt rizzsel tálaljuk.

{1} Sibuja Tokió egyik városnegyede.

{2} Az izakaja japán kocsmaféle, ahol rágcsálnivaló, de akár étel is kérhető alkoholos ital mellé.

{3} A sócsú japán égetett szesz. Általában árpából, édesburgonyából, hajdinából vagy rizsből állítják elő.

{4} A krémszóda fagylalttal a tetején felszolgált szénsavas üdítő.