Devney Perry

INDIGO
RIDGE

AZ EDEN CSALÁD

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

ELSŐ FEJEZET  WINSLOW

MÁSODIK FEJEZET  GRIFFIN

HARMADIK FEJEZET  WINSLOW

NEGYEDIK FEJEZET  GRIFFIN

ÖTÖDIK FEJEZET  WINSLOW

HATODIK FEJEZET  GRIFFIN

HETEDIK FEJEZET  WINSLOW

NYOLCADIK FEJEZET  GRIFFIN

KILENCEDIK FEJEZET  WINSLOW

TIZEDIK FEJEZET  GRIFFIN

TIZENEGYEDIK FEJEZET  WINSLOW

TIZENKETTEDIK FEJEZET  GRIFFIN

TIZENHARMADIK FEJEZET  WINSLOW

TIZENNEGYEDIK FEJEZET  GRIFFIN

TIZENÖTÖDIK FEJEZET  WINSLOW

TIZENHATODIK FEJEZET  WINSLOW

TIZENHETEDIK FEJEZET  GRIFFIN

TIZENNYOLCADIK FEJEZET  WINSLOW

TIZENKILENCEDIK FEJEZET  GRIFFIN

HUSZADIK FEJEZET  WINSLOW

HUSZONEGYEDIK FEJEZET  GRIFFIN

HUSZONKETTEDIK FEJEZET  WINSLOW

HUSZONHARMADIK FEJEZET  GRIFFIN

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET  WINSLOW

EPILÓGUS  WINSLOW

BÓNUSZ EPILÓGUS  GRIFFIN

Impresszum

Elizabeth Novernek.

Az összes eddigi könyvért.

És az összes ezutániért.

ELŐSZÓ

– Elrepülsz, kismadár?

Egy hang, egy rémálom suttogott a szélben.

A komor magaslat lábánál szétszórt sziklák ezüstszínben ragyogtak a holdfényben. A végtelen, hívogató feketeség a bokámra fonódott, és egy lépést tettem a perem felé.

Vajon fájni fog, ahogy elkezdek repülni?

– Mindjárt kiderül.

ELSŐ FEJEZET

WINSLOW

– Kérhetnék még egy…

A csapos még csak le sem lassított, ahogy elment előttem.

– …italt? – motyogtam lemondóan.

Papa azt mondta, hogy a helyiek ebbe a bárba járnak. Gyalog is közel volt az új házamhoz, ha esetleg nem lenne kedvem vezetni, ráadásul most már én is helybeli voltam. Ettől a naptól hivatalosan is a montanai Quincy lakosa lettem.

Ezt el is újságoltam a csaposnak, amikor a borkínálatról kérdeztem. Válaszul lassan felemelte az egyik összeszűkült szeme fölötti bozontos szemöldökét, így a cabernet iránti vágyamról lemondva inkább vodka-tonikot rendeltem. Nehezen, de megálltam, hogy ne kérjek bele egy citromspirált.

A rózsaszín szívószállal hangos csörömpölés közepette kavargatni kezdtem az árván maradt jégkockákat. A csapos erre a hangra sem reagált.

Két bár volt a főutcán; Papa szerint lehúzós turistacsapdák az évnek ebben a szakában. De máris megbántam, hogy nem ezek egyikében ünnepeltem az első Quincyben töltött estémet. A csapos valószínűleg eltévedt turistának nézett, és láthatóan ő is bánta a döntésemet.

A Willie’s egy csehó volt, nem éppen a megszokott terepem.

A belvárosi csaposok feltehetően tudomást vettek a vendégeikről, az árak ki voltak írva az itallapra, és nem csak egy ráncos kéz három felemelt ujja szolgált tájékoztatásul.

A fickó és a sötét, lepukkant épület nagyjából egyidősek lehettek. A legtöbb montanai bárhoz hasonlóan a falak tele voltak söremblémákkal és neonfényekkel. A bárszékemmel szemben alkoholos italok sorakoztak a tükrös fal mentén. Az össze-vissza kihelyezett asztalok körül minden egyes szék üresen állt.

A Willie’s szinte teljesen kihalt volt vasárnap este kilenckor.

A helyiek, gondolom, tudták, hol érdemes kikapcsolódni.

Az egyetlen másik vendég a bár túlsó végében ült, a legutolsó bárszéken. Tíz perccel utánam érkezett, és a tőlem lehető legtávolabbi helyet választotta. A csapos kiköpött mása volt, ugyanolyan fehér haj és gondozatlan szakáll.

Ikrek? A koruk alapján akár a bár alapítói is lehettek. Lehet, hogy az egyikük maga Willie volt.

A csapos észrevette, hova bámulok.

Elmosolyodtam, és megráztam a jeget a pohárban.

A szája késpengényire szűkült, de kevert még egy italt. Az elsőhöz hasonlóan egyetlen szó nélkül tette elém, és ugyanazt a három ujját tartotta fel.

Hátrafordultam a táskámhoz, hogy kivegyek egy ötöst, nyilván szóba sem jöhetett, hogy egyben fizessek a végén. Mielőtt kibányásztam a bankót a pénztárcámból, egy mély, erőteljes hang hullámzott végig lágyan a helyiségen.

– Szia, Willie!

– Griffin – bólintott a csapos.

Ezek szerint ő volt Willie. És beszélni is tudott.

– A szokásosat? – kérdezte Willie.

– Aha.

A csodálatos hang gazdája, Griffin tőlem kétszéknyi távolságra ült le a bárpulthoz.

Ahogy magas, széles testével leereszkedett az ülőkére, megcsapott az illata. Bőr, szél és fűszerek aromája töltötte meg az orromat, elűzve a bár állott levegőjét. Bódító és csábító illat.

Olyan férfi volt, aki után megfordulnak a nők.

Elég volt egy pillantás a profiljára, és az előttem lévő ital máris feleslegessé vált. Az alkohol helyett a látványát ittam magamba.

Ahogy a pultra könyökölt, fekete pólójának ujja megfeszült széles bicepszén, és kirajzolódott a válla körvonala. Kézzel lesimított barna haja enyhén felfelé kunkorodott a tarkójánál. Lebarnult alkarját ugyanolyan színű sötét szőr borította, alatta egy kidagadó ér futott végig kábelszerű izmain.

Még ülő helyzetben is látszott, milyen hosszúak voltak a lábai, a combjai vastagok, mint a várost övező erdők örökzöldjeinek törzse. Fekete cowboycsizmáját a megfakult farmer kirojtosodott szálai verdesték. Ahogy mozgolódott a széken, megcsillant a fény ezüst és arany övcsatján.

Ha nincs ilyen hangja, illata és szoborszerű állkapcsa, az övcsat önmagában is levett volna a lábamról.

A Szenvedélyek viharában volt édesanyám kedvenc filmje. Megengedte, hogy megnézzem vele tizenhat évesen, és együtt sírtunk rajta. Amikor nagyon hiányzik, újra előveszem a filmet. A DVD már összevissza van karcolva, a tok csatja rég eltört, mert annyiszor nyitottam ki és zártam vissza, egyszerűen azért, mert anyué volt.

Mindig elalélt a szexi cowboyt játszó Brad Pitt-től.

Ha meglátná Griffint, velem együtt csorgatná a nyálát. Ugyan hiányzott a kalap és a ló, de egyébként egy életre kelt cowboyfantázia ült előttem.

A számhoz emeltem a poharat, belekortyoltam a hideg italba, és elszakítottam a tekintetem a jóképű idegenről. A vodka égette a torkomat, és megszédültem az alkoholtól. A jó öreg Willie erős koktélokat kevert.

Szégyentelenül bámultam. Tapintatlanul és nyíltan. De amikor letettem a poharat, azonnal ismét Griffinre pillantottam.

Egy metszően kék tekintet nézett szembe velem.

Elakadt a lélegzetem.

Willie karamellszínű folyadékkal teli, magas poharat tett Griffin elé, majd anélkül sétált el, hogy jelezte volna az árat az ujjaival.

Griffin nagyot húzott a pohárból, ádámcsutkája le-föl járt. Aztán ismét felém fordult.

A tekintetének hevessége ugyanolyan részegítő hatással volt rám, mint a koktél.

Nem volt benne kétely. Csak leplezetlen vágy. Pillantása végigsiklott az ujjatlan trikón és a szakadt farmeren, amiket reggel magamra kaptam, mielőtt kicsekkoltam a bozemani szállodából.

Négy és fél órán át vezettem Quincybe a Dodge Durangóm mögé kapcsolt utánfutóval, amit a költözéshez béreltem. Amint megérkeztem, azonnal elkezdtem kipakolni, csak egy rövid szünetet iktattam be, hogy benézzek Papához.

Elég csapzottan festettem, miután egész nap dobozokat emelgettem. Lófarokba fogtam a hajamat, a reggel feltett sminkem valószínűleg rég lekopott. A Griffin szemében látott elismerés miatt mégis elöntött a vágyakozás.

– Szia! – szaladt ki a számon. Szép volt, Winn.

Szeme tökéletes zafírként ragyogott hosszú, sötét pillái alatt.

– Szia!

– Winn vagyok – nyújtottam felé a kezem, áthidalva a távolságot.

– Griffin. – Ahogy hozzám ért a meleg, kérges tenyerével, bizsergés szaladt végig a bőrömön, megannyi tűzijátékot gyújtva. Megborzongtam.

A mindenit! Akkora feszültség volt köztünk, hogy a sarokban álló zenegépet is bekapcsolta volna.

Az italomra koncentráltam, a kortyolgatás ivássá gyorsult. De a jég sem tudott lehűteni. Utoljára mikor vonzódtam ennyire egy férfihoz? Évek óta nem. Évek óta. De az is csak kislányos rajongás volt ahhoz képest, amit Griffin váltott ki belőlem öt perc alatt.

– Hova valósi vagy? – kérdezte. Willie-hez hasonlóan ő is turistának nézett.

– Bozemanbe.

Bólintott.

– A Montana State-re jártam egyetemre.

– Hajrá, Vadmacskák! – emeltem koccintásra a koktélt.

Griffin viszonozta a gesztust, majd telt ajkához emelte az italát.

Ismét kendőzetlenül bámultam. Talán a szögletes arcéle tette jellegzetessé a vonásait. Vagy az egyenes orra, amit csak az orrnyereg enyhe dudora tört meg. Vagy a sötét, kiugró homlokcsont. Griffin nem egyszerűen jóképű volt. Hanem lélegzetelállítóan vonzó.

És mivel a Willie’sben ivott… helybeli.

Vagyis tiltott gyümölcs. A fenébe.

A csalódottság ízét egy nagy adag vodkával mostam el.

Széklábak súrlódása töltötte be a helyiséget, ahogy átült a szomszédos székre. Az italát dédelgető kezét ismét a pulton nyugtatta, ahogy előredőlt. Olyan közel volt hozzám, a teste pedig olyan hatalmas, hogy magamon éreztem a bőréből áradó hőt.

– Winn. Szép név.

– Köszönöm.

A teljes nevem Winslow volt, de szinte mindenki Winn-nek vagy Winnie-nek hívott.

Willie elsétált előttünk, összevont szemöldöke alól a Griffin és köztem maradt parányi térre meredt. Aztán csatlakozott a klónjához.

– Rokonok? – kérdeztem, lehalkítva a hangomat.

– Az idősebb Willie a pult felénk eső oldalán ül. A fia keveri az italokat.

– Apa és fia. Hm. Azt hittem, ikrek. Az idősebb Willie ugyanolyan elbűvölő személyiség, mint ifjabb Willie?

– Még rosszabb – kuncogott Griffin. – Valahányszor a városban járok, egyre házsártosabb lesz.

Ácsi. Ezek szerint…

– Nem itt laksz a városban?

– Nem – rázta meg a fejét, és ismét felemelte az italát.

Én is így tettem, a pohárral takarva el a mosolyomat. Ezek szerint nem helybeli. Vagyis nincs akadálya a flörtölésnek. Hála néked, Quincy.

Vagy száz személyes kérdés szaladt át az agyamon, de mindet félresöpörtem. Skyler folyton a szememre hányta, hogy ha új emberekkel találkozom, úgy faggatom őket, mintha egy kihallgatószobában ülnénk. Nem ez volt az egyetlen kifogása. Úgy érezte, hogy életmód-tanácsadóként jogában áll részletesen kifejteni, mi mindent csinálok rosszul a kapcsolatunkban. Az életemben.

Mindeközben elárult engem, szóval nem kellett többé Skylert hallgatnom.

De az előttem ülő férfit nem fogom kérdésekkel bombázni. Nem itt élt. A kérdéseket a helybelieknek tartogatom. A választópolgároknak.

Griffin a helyiség végében álló üres shuffleboard{1} asztalra pillantott.

– Játszunk egyet?

– Ööö… miért ne? De még sosem próbáltam.

– Nem nehéz.

A termetéhez képest meglepő könnyedséggel csusszant le a székről.

Elindultam utána, megbabonázva meredve a legszebb hátsóra, amit valaha láttam. És nem itt lakott. A bár poros gerendáin üldögélő képzeletbeli kórus egy kollektív juhúúú-t hallatott.

Griffin az asztal egyik végéhez állt, én pedig a másikhoz.

– Nagyon figyelj, Winn, mert a vesztes fizeti a következő kört.

Még jó, hogy hoztam elég készpénzt.

– Rendben.

Griffin tíz percen át magyarázta a szabályokat, és bemutatta, hogyan kell a korongokat a finom homokkal beszórt felületen a pontszerző mezőkbe lökni. Aztán elkezdtünk játszani. Néhány kör után abbahagytuk az ivást, de egyikünk sem mutatta jelét, hogy menni készülne.

Meg tudtam nyerni pár kört. De többnyire veszítettem. Amikor Willie végül bejelentette, hogy egykor bezár, együtt sétáltunk ki a sötétbe borult parkolóba.

Egy fekete pick-up parkolt a Durangóm mellett.

– Jól éreztem magam.

– Én is.

Úgy mosolyogtam Griffinre, hogy majd’ kiakadt az állkapcsom. Nem éreztem magam ilyen jól nyílt flörtölés közben, mióta… nos, még soha. Lelassítottam a lépteimet, mert hirtelen nem volt kedvem hazamenni az üres házba.

Ő is hasonlóan érezhetett, mert a csizmás léptek megtorpantak. Közelebb lépett.

Winslow Covingtonnak nem voltak egyéjszakás kalandjai. Hosszú éveket pazaroltam egy arra méltatlan férfira. Griffin sem volt a megfelelő férfi, de rendőrként megtanultam, hogy néha nem a jó és a rossz között kell választanunk. Elég, ha a jó rosszat választjuk.

Griffint. Ma este Griffint választom.

Szóval felé léptem, és lábujjhegyre ágaskodtam, a kezem azonnal elkezdte felfedezni kemény, lapos hasát.

Nagyon magas volt, megvolt vagy százkilencven centi. Százhetvenöt centis nőként üdítő élmény volt fölém tornyosuló férfival találkozni. A nyakára fontam a karomat, és magamhoz húztam a fejét, amíg egymáshoz ért az ajkunk.

– Ez a te autód?

* * *

– Basszus!

Az ébresztőórát átkozva kivergődtem a takaró alól, és a fürdőszoba felé iramodtam.

Nem akartam már a legelső munkanapomon késve érkezni.

A másnaposságtól hasogató fejjel megnyitottam a zuhanyt, és felsikkantottam, ahogy rám zúdult a hideg permet. Nem volt időm megvárni, amíg felmelegszik a víz, gyorsan besamponoztam a hajamat, rátettem egy kis kondicionálót, aztán nekiláttam lemosni a bőrömről Griffin illatát. Majd később megsiratom a hiányát.

A lábam közti sajgás emlékeztetett, hogy mást is hiányolni fogok. Az előző éjszaka…

Fantasztikus volt. Észvesztő. A legjobb, amit valaha férfival töltöttem. Griffin pontosan tudta, hogyan kell használnia az erős testét, és megajándékozott három (vagy talán négy?) orgazmussal.

Megborzongtam, és csak ekkor vettem észre, hogy a víz közben tűzforró lett.

– A fenébe!

Próbáltam kiverni a fejemből Griffint, kipattantam a zuhany alól, kapkodva magamra kentem némi sminket, és szuggeráltam a hajszárítót, hogy szárítson gyorsabban. Nem volt idő sem kiegyenesíteni, sem begöndöríteni a hajamat, úgyhogy szoros kontyba fogtam a tarkómnál, és visszasiettem a hálóba.

A matrac a szoba közepén árválkodott, mindenfelé feltúrt, gyűrött ágyneműk. Kész szerencse, hogy legalább ezt elővettem a dobozból, mielőtt elindultam a bárba. Amikor végül hazaértem a Griffin pick-upjának hátsó ülésén töltött órák után, gyakorlatilag beájultam a matracra, és elfelejtettem beállítani az ébresztőt.

De így sem bántam meg Griffint. Az, hogy a Quincyben kezdődő új életem egy ilyen vad és izgalmas éjszakával indult, egy kicsi sorsszerűnek tűnt.

Szerencsés ómennek.

Talán, amikor újra felkeresi a várost, ismét egymásba botlunk. És ha nem, nos… Úgysincs helye most egy férfinak az életemben.

Ma különösen nincs.

– Ó, istenem… Add, hogy ne késsek el!

A bőröndben turkálva a kezembe akadt egy fekete farmer. Papa kifejezetten kérte, hogy öltözzek ki az első napon.

A nadrág kicsit gyűrött volt, de nem volt idő kideríteni, melyik doboz nyelte el a vasalót. Meg egyébként is, a vasalt nadrág már határos a kiöltözéssel. A farmer mellett talált egyszerű fehér póló szintén gyűrött volt, amit a kedvenc fekete blézeremmel próbáltam eltakarni. Felkaptam a vastag talpú fekete bakancsomat, a bejárathoz sprinteltem, útközben magamhoz vettem a nappali közepén lehajított táskámat.

Ragyogóan sütött a nap. Harapni lehetett a levegőt. Az ég kékben pompázott. Nekem pedig egyetlen árva percem sem volt kiélvezni a montanai Quincyben rám köszöntő első reggelt, ahogy a bejárómon álló Durangóhoz száguldottam.

Becsusszantam a volán mögé, beindítottam az autót, és ismét szentségelni kezdtem, ahogy megláttam a műszerfal óráját. Nyolc óra két perc. Már el is késtem.

Quincy szerencsére nem Bozeman, így pontosan hat perc alatt odaértem a város egyik végéből az ellenkező szélén álló rendőrőrsig. A parkolóban egy ismerős kék Bronco mellett álltam meg, és mély levegőt vettem.

Menni fog.

A bejárat felé sétálva abban reménykedtem, hogy elfogadhatóan nézek ki.

Odabent a pultja mögött ülő ügyeletes rendőr megvető tekintete azt sugallta, hogy mellélőttem a ruhákkal. Baszki.

A férfi rövidre vágva, katonás stílusban magasan felnyírva hordta ősz haját. Alaposan végigmért, arcának barázdái még jobban elmélyültek, ahogy összevonta szemöldökét. Egyértelmű volt, hogy nem a divatérzékem hiánya váltotta ki az ellenszenvét.

Hanem a vezetéknevem.

– Jó reggelt! – erőltettem széles mosolyt az arcomra, ahogy a pulthoz léptem. – Winslow Covington vagyok.

– Az új főnök. Tudom – dörmögte.

A mosolyom szilárdan a helyén maradt.

Meg fogom nyerni őket. Idővel. Ezt ígértem Papának, amikor tegnap este átmentem hozzá vacsorázni, miután leadtam a költöztető kocsit. Mindenkit meg fogok nyerni magamnak.

A többség valószínűleg abból indult ki, hogy csak azért lettem Quincy rendőrfőnöke, mert a nagyapám a polgármester. Igen, ő lesz a főnököm. Nem volt szabály, ami tiltaná az ilyen rokoni és munkakapcsolat összefonódását. Gondolom, egy ekkora városban mindenki szegről-végről rokona a másiknak. Ha túl sok korlátozást vezetnek be, soha nem töltenének be semmilyen állást.

De amúgy sem Papa vett fel. Megtehette volna, mégis összehívott egy bizottságot, hogy mások is beleszólhassanak a folyamatba. Walter Covington volt a legtisztességesebb, legbecsületesebb ember, akit valaha ismertem.

Hiába voltam az unokája, csak a teljesítményem számított. Tudtam, hogy oda fog figyelni a közösség véleményére, és az odaadó szeretete ellenére habozás nélkül kirúg, ha hibázok.

Ezt világossá is tette, amikor aláírtam a szerződést. Tegnap este pedig ismét emlékeztetett rá.

– A polgármester az irodájában várja – közölte a rendőr, és egy gombot megnyomva kinyitotta a pult melletti ajtót.

– Örültem a szerencsének, Smith járőr – mondtam, miután gyors pillantást vetettem a fekete egyenruhájára tűzött ezüst névtáblára.

Ő látványosan ügyet sem vetett rám, minden figyelmét a monitorára összpontosította. Majd később meggyőzöm. Vagy felvetem neki a korai nyugdíjazás lehetőségét.

Az ajtón belépve az őrs szívében, a közös irodatérben találtam magamat. Addig kétszer jártam ott, mindkétszer az interjúfolyamat részeként. De ezúttal más volt a helyzet. Nem vendégként léptem be az épületbe. Ez már az én őrsöm volt. A munkájukból felpillantó rendőrtisztek a beosztottjaim voltak.

Görcsbe rándult a gyomrom.

Talán nem úgy kellett volna készülnöm az első munkanapra, hogy egész éjjel egy idegennel kamatyolok.

– Winnie – lépett elő Papa az irodából, amely aznap reggeltől hivatalosan is az enyém lett, és felém nyújtotta a kezét. Magasabbnak tűnt, mint az előző este, talán mert divatos farmert és keményített inget viselt a tegnap esti megviselt póló, buggyos gatya és nadrágtartó helyett.

Papa nagyon jó karban volt hetvenegy évesen is, és bár sűrű haja ezüstszürkébe fordult, százkilencven centi magas volt, és bivalyerős. Jobb formában volt, mint a legtöbb korombeli.

Határozottan kezet ráztunk, és hálát adtam neki, amiért nem ölelt meg.

– Jó reggelt! Elnézést a késésért.

– Én is csak most értem ide. – Közelebb hajolt, és halkabban folytatta. – Jól vagy?

– Idegesen – suttogtam.

Apró mosolyra húzta a száját.

– Nem lesz semmi gond.

Kiérdemeltem ezt az állást.

Harmincéves voltam. Két évtizeddel fiatalabb a hasonló beosztású rendőrök átlagéletkoránál. Négy évtizeddel fiatalabb, mint az elődöm, amikor nyugdíjba ment.

Az előző rendőrfőnök végig Quincyben dolgozott, megmászta a szamárlétrát, és már a születésem előtt is ő vezette a helyi rendőrséget. Papa épp ezért szerette volna, ha én lépek a helyére. Szerinte Quincynek új szemléletre és vérfrissítésre volt szüksége. A város növekedésnek indult, ami új problémákat szült. Az öregfiú már nem tudta kézben tartani a dolgokat.

Technológiai fejlesztésekre és új eljárásokra volt szükség. Amikor az előző rendőrfőnök bejelentette a nyugdíjba vonulását, Papa arra biztatott, hogy én is jelentkezzek az állásra. Valamilyen csoda folytán a bizottság nekem szavazott bizalmat.

Igen, valóban fiatal voltam, de megfeleltem az összes szakmai elvárásnak. Lehúztam tíz évet a bozemani rendőrkapitányságon. Ezalatt lediplomáztam, és előléptettek nyomozóvá. A szakmai eredményeim kifogástalanok voltak, minden egyes ügyemet le tudtam zárni.

Egy férfi talán melegebb fogadtatásban részesült volna, de ez sosem tántorított el korábban, és ezúttal sem hagytam elijeszteni magamat.

Menni fog.

Én voltam a jó választás.

– Hadd mutassam be Janice-t. – Egy biccentéssel jelezte, hogy menjünk be az irodába, ahol hosszasan elbeszélgettünk Janice-szel, az új asszisztensemmel.

Tizenöt éven át dolgozott az előző rendőrfőnökkel, és egyre jobban megkedveltem a társalgás közben. Janice-nek szürke, zselézett haja volt, és imádni való piros keretes szemüveget hordott. A világon mindent tudott a rendőrőrsről és a beosztásokról, ismert minden hiányosságot.

Az első megbeszélésünk után azonnal elhatároztam, hogy vennem kell neki egy hatalmas csokor virágot, mert nélküle már az első héten pofára esnék. Bejártuk az őrsöt, és megismerkedtem az összes rendőrrel, akik nem voltak járőrszolgálatban.

Smith járőr ritkán ment terepre, jobban szerette az irodai munkát, és ő is jelentkezett a rendőrfőnöki állásra. Janice megsúgta, hogy a fickó mindenkivel undok volt, amióta kiderült, hogy kútba estek az álmai.

{1} A curlinghez hasonló asztali játék, amelyben korongokat kell lökni a különböző pontértékű mezőkbe.