Fordította

Holbok Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:

Julie Smith: Open When…

Penguin Random House UK, 2025

Copyright © Julie Smith, 2025

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

All rights reserved.

Lélektapaszok © Partvonal Könyvkiadó, 2026

Magyar fordítás © Holbok Zoltán

Minden jog fenntartva!
Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Nánási László

Szerkesztő: Koczka Erika

Korrektor: Csémi Judit

ISBN 978 963 609 254 2

A könyvben szereplő információk csak általános útmutatásként szolgálnak. Bár minden erőfeszítést megtettünk annak érdekében, hogy az információk teljesek és pontosak legyenek, azok nem helyettesítik az orvos vagy más egészségügyi szakember tanácsát. Kérjük, konzultáljon háziorvosával vagy képzett egészségügyi szakemberrel, mielőtt bármilyen kezelést vagy gyógyszeres terápiát módosítana, abbahagyna vagy elkezdene. Minden olyan kérdésben, amely az egészségével kapcsolatos, kérje ki orvos véleményét. A szerző és a kiadók a törvény által megengedett mértékben kizárnak minden felelősséget, amely közvetlenül vagy közvetve a könyvben szereplő információk alkalmazásából vagy helytelen használatából ered. Dr. Julie Smith a HCPC és a BPS által bejegyzett okleveles klinikai szakpszichológus.

Siennának, Luke-nak és Leonnak.

Remélem, sosem lesz szükségetek erre a könyvre!

De azért megírtam, ha netalán mégis.

Tartalom

Előszó

1. rész: Ha nehezen jutsz dűlőre másokkal

1. Ha másokhoz hasonlítod magad, és úgy érzed, kevésnek bizonyulsz

1. Ha másokhoz hasonlítod magad, és úgy érzed, kevésnek bizonyulsz

2. Ha a barátaid nem igaz(i) barátok

3. Ha feszengsz a társas helyzetekben

4. Ha úgy érzed, nem látnak szívesen, de te mégis szeretnél beilleszkedni

5. Ha nem tudsz nemet mondani

6. Ha passzív-agresszív viselkedéssel találkozol

7. Ha a szüleid elszúrták (de te mégis szeretnéd, ha részei maradnának az életednek)

8. Ha szülőként te hibáztál

9. Ha nem szeretnek viszont

10. Ha szeretnek, de nem engeded őket közel

11. Ha meg akarod nyerni a vitát

12. Ha nehezedre esik segítséget kérni

2. rész: Ha nehezen jutsz dűlőre magaddal

13. Ha a saját belső hangod a legádázabb kritikusod

14. Ha nincs elég önbizalmad, de szeretnél magabiztosabb lenni

15. Ha túl sok a teher a válladon

16. Ha utálod azt, akivé váltál

17. Ha félsz, hogy rosszul döntesz

18. Ha nincs elég akaraterőd

19. Ha nyomás alatt kell teljesítened

3. rész: Ha nehezen jutsz dűlőre az érzéseiddel

20. Ha hajlamos vagy mindent túlagyalni

21. Ha előtör benned a félelem

22. Ha letaglóz a fájdalom

23. Ha minden értelmetlennek és céltalannak tűnik

24. Ha úgy érzed, nem érdemled meg a sikereidet

25. Ha olyasmit tettél, amit megbántál

26. Ha túl gyakran méregbe gurulsz

Melléklet

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Előszó

„Siess hát a cél felé, hagyd a hiú reményeket,
és addig segíts magadon, míg lehet,
ha érdekeidet valóban szíveden viseled.”

Marcus Aurelius: Elmélkedések, 3.14
(Huszti József fordítása)

Személyes útravaló

Bár a könyvemben leírtak talán nem ezt sejtetik, sosem voltam túl beszédes ember. Már gyermekként is inkább megfigyeltem és magamba szívtam a dolgokat, és csak ritkán fordultam másokhoz a bajaimmal. Azt csináltam, amit a hallgatag gyerekek általában: a könyveket bújtam. A könyvmolykodás, mai fejjel visszagondolva, egyfajta keresés volt a részemről. A könyvekben kerestem válaszokat azokra a kérdésekre, amelyeket hús-vér embereknek nem mertem feltenni. Valósággal faltam a könyveket, egyiket a másik után. Néha megtaláltam, amit akartam, néha nem.

Ez alapján és a klinikai szakpszichológusi végzettségemből kiindulva joggal feltételezhetnéd, hogy a befelé fordulás és az önreflexió elsőségét hirdetem. Pedig nem ez a helyzet. A belső világunk olyan, mint a szauna: megvannak a kétségtelen előnyei, amíg nem időzöl benne túl hosszan. Ugyanezen az elven arra biztatnálak, hogy a vészterhes időkben inkább próbálj meg másokhoz kapcsolódni a való világban. Természetszerűen változó mentális egészségünk ugyanis leginkább így őrizhető meg az élet viszontagságai közepette. Persze azzal is tisztában vagyok, hogy nem mindig áll mindenkinek a rendelkezésére olyan megbízható ember, akihez bizalommal fordulhat a válságos pillanatokban. Így, ha azon kapod magad, hogy magadra maradsz a problémáiddal, és egyedül nem találod a kiutat, ez a könyv neked szól.

Igazából akkor eszméltem rá, hogy meg kell írnom ezt a könyvet, amikor az olvasóimtól sokadjára hallottam vissza, hogy előszeretettel hordják maguknál a Miért nem mondta ezt nekem eddig senki? című előző kötetemet, hogy szükség esetén bármikor elővehessék a nehéz pillanatokban. Bár nyilván bóknak szánták, mégsem tudtam elvonatkoztatni attól, hogy azt a könyvet nem erre szántam. Erre a célra nem az a legmegfelelőbb útmutató. Az a könyvem a mentális egészségünk hosszú távú megőrzését segítő eszközöket és készségeket mutatja be a múltbeli krízishelyzetek tanulságainak felhasználásával, és nem azokra a kulcsmondatokra fókuszál, amelyeket akkor mondanék a hozzám fordulóknak, amikor a legsebezhetőbb pillanataikban az érzelmeikkel vívódnak.

A hurrikán érkezése előtti napokban valóban a kalapács és a szög azok az eszközök, amelyekre a legnagyobb szükséged van, hogy felvértezd magad a közelgő veszedelemmel szemben. Ám ha már lecsapott a vihar, a legutolsó, amit hallani akarsz, az az, hogy miként készülhettél volna fel jobban. Ilyenkor arra van szükséged, hogy valaki mélyen a szemedbe nézzen, és kimondja azokat a mondatokat, amelyeket akkor és ott hallani akarsz. Azt, hogy itt vagyok veled, gyere, add a kezed, tudom a kiutat. Úgy is mondhatnám, hogy az előző könyvem volt a kalapács és a szög, ez a könyv pedig a kezem, amelyet kinyújtok feléd a tomboló viharban, hogy arra biztassalak: gyere velem, lássunk munkához!

A fájdalom és a zavarodottság pillanataiban legtöbben nehezen erősítjük fel magunkban azokat a hangokat, amelyekre igazából szükségünk volna. És nem azért, mert valami baj van velünk, hanem egyszerűen azért, mert mindannyian menet közben tanulunk. Így ez a könyv mindannyiunknak szól: a családi fészekből kirepülő gyerekeinknek, a távol élő barátainknak, a támaszra szoruló családtagjainknak, akikhez nem találjuk a megfelelő szavakat, valamint saját magunkhoz is, ha éppen nem leljük a kiutat egy nehéz helyzetből.

Olvasóként és klinikai szakpszichológusként is tapasztalatból tudom, hogy a sötét időkben a megfelelően megválasztott szavak képesek lehetnek bevilágítani az utat, és láthatóvá tenni előttünk egy olyan új ösvényt, amely addig észrevétlen volt számunkra. Miközben ezeket a személyes hangvételű, fejezetnyitó leveleket írtam, néha azt kívántam, bárcsak képes volnék belelátni a gondolataidba, hogy pontosan megtudjam, miféle problémákkal küzdesz és mely szavakra lenne leginkább szükséged. De sajnos ez nem lehetséges. Nem fogom tudni pontosan felmérni, milyen nehézségekkel kell szembenézned. Csupán arra van módom, hogy kiterítsem eléd azokat a kincseket, amelyekre a saját utamon ráleltem. Így ez a könyv legfeljebb a világítótorony szerepét töltheti be. Nem fog tudni kihúzni a vízből, de a fénye megvilágítja a lehetséges irányokat, és segít megtalálni a kivezető utat. Használhatod a fényét, de a nyugodtabb vizekre már neked magadnak kell kievezned.

A rád váró megpróbáltatások kapcsán nagyok az elvárásaim veled szemben, mivel két dologban egészen biztos vagyok. Az egyik, hogy az aktuális helyzetből sokkal nagyobb esélyed van kievickélni, mint gondolnád. A másik pedig, hogy akárhonnan indulj is el, a kilábalás csakis akkor lehetséges, ha hajlandó vagy tanulni és erőfeszítéseket tenni.

Mindannyiunkra igaz, hogy nem tudjuk, mit nem tudunk. Ezért, kérlek, higgy nekem, amikor azt állítom, hogy amíg oda nem érsz és meg nem tapasztalod, elképzelni sem tudod, mekkora javulás állhat be a helyzetedben!

Szeretettel: Julie

Dr. Julie Smith

kitüntetéssel végzett
klinikai szakpszichológus

1. RÉSZ Ha nehezen jutsz dűlőre másokkal

1. FEJEZET Ha másokhoz hasonlítod magad, és úgy érzed, kevésnek bizonyulsz

„Semmi nemes nincs abban, ha embertársaid fölé kerekedsz; az igazán nemes az, ha meghaladod saját korábbi önmagad.”

Ernest Hemingway

Személyes útravaló

Ha hozzáméred magad valakihez, és kevésnek bizonyulsz, az kétféle hatást válthat ki belőled. Vagy inspirációt nyersz belőle, és fellelkesít a lehetőség, hogy tanulhatsz tőle, és akár te is elérhetsz arra a szintre, vagy lelombozódsz, és egy lefelé húzó spirálba kerülsz. Ha ez utóbbi történik, a probléma nem veled vagy a látszólagos hiányosságoddal van, hanem az összehasonlítással.

Ha tudat alatt olyan önkorlátozó hiedelmek befolyásolják a gondolkodásodat, amelyek miatt hajlamos vagy kétségbe vonni, hogy elég jó vagy-e, akkor aligha fogsz olyan összevetési alapot találni, amely a fejlődésedet szolgálja, hanem olyan összehasonlításokra ragadtatod majd magad, amelyek csak ráerősítenek ezekre a káros meggyőződésekre. Ilyenkor a saját gyengeségeidet és a másik erősségeit is felnagyítva látod, ami azt az érzetet kelti benned, mintha egyenlő terepen, azonos feltételekkel mérnéd magad össze vele. Pedig valójában nem látod a teljes, valós képet és a másik személy életének azon körülményeit, amelyek nem látszanak a felszínen. De még ha észre is veszed a hiányosságait, akkor is hajlamos leszel azokat figyelmen kívül hagyni. Olyan magas piedesztálra emeled az illetőt, hogy csak úgy tudod magadat felemelni, ha a másikat lenyomod, és olyan mentalitást veszel fel, amely alapvetően idegen tőled.

Ha a barátaiddal vagy a családtagjaiddal veted össze magad, az különösen káros lehet a kapcsolatotokra nézve. Az összehasonlítás gátolja a kapcsolódást, mivel azt az érzetet kelti benned, hogy az ő sikere a te kudarcod, és ezáltal keserű érzéseket és neheztelést vált ki belőled, ami könnyen éket verhet közétek. Minél jobban elszigetelődsz a hozzád legközelebb állóktól, az annál inkább tápot ad a különböző méricskéléseknek. Ám ha jobban megismered ezeket az embereket, az segíthet gátat vetni a kapcsolatot mérgező összehasonlítgatásoknak. Minél mélyebben megismered a másikat, annál kevésbé fogsz fals és felületes ítélkezésekbe bocsátkozni, és annál nagyobb esélyetek lesz olyan kapcsolatot kialakítani, amelyben képesek vagytok felismerni a közös nevezőiteket, és olyan csapatként tekinteni egymásra, amelyben kölcsönösen támogatjátok egymás törekvéseit. Így valóban képes leszel örülni a másik személyes sikereinek, és őszintén együttérezni vele, amikor kudarc éri. Ha igazán megismered a másikat, rájössz, hogy teljesen mások a körülményei és a nehézségei, mint neked, ezáltal szörnyű hibát vétesz, ha ilyen összevetésekre alapozod az önbecsülésedet.

Nyilván lesznek, akik azt fogják tanácsolni, hogy egyszerűen állj le az összehasonlítgatással, és ne méricskéld magad másokhoz. De hamar rájössz, hogy ez nem is olyan egyszerű, mint amilyennek hangzik. Az összehasonlítgatásra való hajlamunk egy olyan beépített, belső műszer, amely legalább olyan hasznos, mint amilyen káros. Helyesen használva jó irányba terel minket, motivációt ad, és segít túllépni a korlátainkon. Ám ha helytelenül használjuk, hosszú távon súlyos károkat okozhatunk vele magunknak.

A másokkal való összehasonlítás és a hiányosságunk felismerése nem feltétlenül kell hogy káros legyen. Hiba azt gondolni, hogy soha nem szabadott volna összemérni magunkat senkivel. Ha az összevetés konstruktív és előrevivő, és megerősít minket abban a hitben, hogy képesek vagyunk felülmúlni a mostani énünket, az csak előnyünkre válik. Ám ha irigység, sértettség és neheztelés fakad belőle, és csorbát ejt az önbecsülésünkön, akkor ott valami valóban félresiklott, aminek az lesz a következménye, hogy a fókuszunk elállítódik, az erőfeszítéseink pedig vakvágányra futnak.

Ezért mindenekelőtt azt kell tudatosítanunk, hogyan fordíthatjuk az összehasonlítást a javunkra, és hogyan ismerhetjük fel, ha az káros és romboló hatású.

Valós időben alkalmazható módszerek

Az itt bemutatott módszerek és technikák jóval hasznosabbak, mintha egyszerűen azt tanácsolnánk, hogy „ne hasonlítgasd magad másokhoz”. Az az ösztönös késztetésünk, hogy mások tükrében próbáljuk meg felmérni a helyünket a világban, épp annyira természetes és szerves része emberi lényegünknek, mint a levegővétel. Vagyis amikor arra próbálod rábírni magad, hogy hagyd abba a felesleges összehasonlítgatást, ideig-óráig lehet, hogy meggyőzöd magad ennek pozitív voltáról, ám a lelkesedésed hamar elillan, amint újra megnyitod a kedvenc közösségi oldaladat. Pár másodperccel azután, hogy belépünk valahová, máris érzékeljük az adott közegben elfoglalt társadalmi és szakmai státuszunkat. Az összehasonlítás művelete többnyire nem kiérlelt, tudatos gondolatok eredménye. Az agyunk ennél sokkal gyorsabban méri fel, hogyan ildomos viszonyulnunk az adott helyzethez vagy környezethez. Ám ez nem jelenti azt, hogy feltétlenül hagynunk kéne, hogy ki legyünk szolgáltatva azoknak a negatív gondolati működéseknek, amelyekbe a társas összehasonlítás beleviszi az agyunkat. Sok mindent tehetünk ugyanis annak érdekében, hogy felismerjük a másokkal való összehasonlítgatás romboló mintázatait, és tudatosan olyan összevetéseket tegyünk, amelyek valóban a javunkat szolgálják.

Mitől lesz az összehasonlítás kártékony?

Közösségi média

Bizonyos fokú összehasonlítás nélkül nehéz felmérni magunkat és kialakítani az önértékelésünket, mivel nem másoktól elszigetelten élünk, hanem különböző közösségekben, amelyeknek megvannak a maguk normái és társas elvárásai. Részben ezek óvnak meg bennünket attól a megaláztatástól, elutasítástól és státuszvesztéstől, ami ezeknek a normáknak a figyelmen kívül hagyásával járna. És ezek segítenek minket eligazodni a társas interakciók világában. Segítenek eldönteni, elegendő vagy elfogadható-e, amit teszünk, és ezek adnak támpontot ahhoz, hogy kit akarjunk vagy ne akarjunk lepipálni. Ahhoz, hogy sikerrel mozogjunk egy adott közegben, fontos, hogy hol helyezzük el magunkat benne. Vagyis a társas összehasonlításra való képességünk nem feltétlenül az ellenségünk. Ez egy olyan alapvető életvezetési készség, amely nélkül kevésbé boldogulnánk hatékonyan a közösségeinkben.

S bár az önértékelésünk kialakításához hasznos felmérni a környezetünket, az, amit a közösségi média felületein látsz, nem a valódi környezeted. Sőt, ami azt illeti, jobbára nem is valós, hanem egy mesterségesen összeállított, patikamérlegen kimért, digitálisan manipulált külszín, látszat, amit egy adott személy vagy vállalat célzatosan eléd tár.

S percekkel azután, hogy belesétálsz a felfelé történő összehasonlítások durván méltánytalan és kártékony csapdájába, az algoritmus már fel is térképezte, mi ragadja meg a figyelmedet, és onnantól végeláthatatlan folyamát generálja az olyan tartalmaknak, amelyekbe szép lassan belebetegszel.

Így ahelyett, hogy olyan összevetéseket tennél, amelyek hatékonyabbá tehetnék az életedet, sorra kapod az arcodba azokat a súlyosan pusztító és mérgező összehasonlításokat, amelyek hatására elégedetlen leszel magaddal meg az életeddel, amit akár élvezhetnél is.

Ennek a kártékony folyamatnak a lélekmérgező hatása vagy befelé csapódik le ránk öngyűlölet és depresszió formájában, vagy kifelé vetül azoknak az embereknek a rosszindulatú szabotálása formájában, akiknek az irányába neheztelés és sértettség alakul ki bennünk. Nem kell túl sokáig görgetni a hírfolyamot ahhoz, hogy embertársaikat ádázul köpködő fotelharcosok dühödt hordáira bukkanj, akik úgy vetik rá magukat mások tökéletlenségeire, mint hiéna a sebzett zsákmányra, azzal a céllal, hogy lehúzzák a másikat, és a csoport percepcióját eltérítsék a kimagaslóan teljesítő személy csodálatától.

Az a késztetés, hogy a virtuális térben lenyomjunk másokat, sokkal gyakrabban előfordul, mint legtöbben bevallják, ám ha saját magadon is tetten éred akár ezt, akár a növekvő elégedetlenséget az életeddel, akkor az azt jelzi, hogy ideje mellőzni a közösségi médiát, és több időt tölteni a való életben, valódi emberek társaságában, valódi kapcsolatokban.

Amikor a hozzánk közel állókhoz hasonlítgatjuk magunkat

A legveszélyesebb az, amikor a hozzád legközelebb állókkal hasonlítod össze magad, mivel ezekben a kapcsolatokban van a legtöbb vesztenivalód. Ha elkezded magad a testvéreidhez, a szüleidhez vagy a barátaidhoz hasonlítgatni, az ilyenkor meginduló erjedés az egész kapcsolatra veszélyt jelent.

Ha úgy érzed, hogy a személyes sikereik veszélyt jelentenek az önértékelésedre vagy a státuszodra, az ilyenkor megjelenő féltékenység és neheztelés romboló áttétet képez, és helyrehozhatatlan károkat okoz a kapcsolatban – abban a kapcsolatban, amely ideális esetben a legpozitívabb töltetet jelenthetné az életedben. Ha úgy állítod be a játékhelyzetet, hogy nem nyerhettek mindketten egyszerre, aligha fogod azt érezni, hogy egy csapat vagytok.

Ahogy Alain de Botton találóan rámutatott: „Kevés elviselhetetlenebb siker van, mint a közeli barátaink sikere.” Hiába gondoltad azt magadról, hogy mindig örülni fogsz a barátaid sikereinek, egy idő után azon kapod magad, hogy kínzónak találod a társaságukat. Ilyenkor bármelyik utat választod is – elkerülöd őket, kizárod őket a tágabb köreidből, vagy elszigeteled magad – a következmények mindenki számára lesújtóak lesznek. Az óvatlanul tett, kártékony összehasonlítások ugyanis ilyen és ehhez hasonló sötét bugyrokba vezetnek.

Amikor elkerülöd azt a bizonyos barátot, valójában azokat az érzéseket kerülöd el, amelyeket a sikere kiváltott belőled. Ha elég bátor vagy, és képes vagy őszinte kíváncsisággal szemügyre venni ezeket az érzéseket, ahelyett, hogy megpróbálnád elnyomni őket azáltal, hogy lehúzod vagy elkerülöd a barátodat, akkor esélyed nyílhat arra, hogy tisztábban ráláss a dolgokra, és megmentsd a kapcsolatodat. Igenis lehet őszintén örülni annak, ha a barátaidnak jól mennek a dolgaik. Ám ha az önértékelésed attól függ, hogy valami módon felsőbbrendűnek érezd magad a barátaidnál és a családtagjaidnál, akkor erre – a másik elutasítása helyett – annak a jeleként tekints, hogy ideje újraértékelned az életedet. Ha tisztában vagy a saját értékeiddel, és azokkal összhangban éled a mindennapjaidat, akkor a látszólagos siker vagy kudarc felszínes jelei sokkal kevésbé fognak megrengetni.

Tehát, amikor egy barátod előbbre jut az életben, vagy éppen küzd a saját démonjaival, és ez kellemetlen érzéseket ébreszt benned, ne cselekedj hirtelen ösztönből, és ne próbáld elnyomni őket, hanem figyelj az érzéseidre, és kérdezd meg magadtól őszinte kíváncsisággal, hogy mit tanítanak vagy mesélnek ezek rólad. Néha csak múló érzelmek lesznek, amelyek hamar tovaröppennek, és hagyják, hogy újra elégedett legyél az életeddel, míg máskor akár pozitív változásokat is beindíthatnak. De ahhoz, hogy ez megtörténjen, az összehasonlításnak építő jellegűnek kell lennie. Az alábbiakban bemutatok néhány példát arra, hogyan teheted hasznossá az összehasonlításokat.

Mitől lesz az összehasonlítás konstruktív?

Irigységből inspiráció

Ha megfelelő összehasonlításokat teszünk, képesek leszünk pozitív irányba befolyásolni az érzéseinket és a viselkedésünket. Tegyük fel, hogy szeretnél fejlődni a kedvenc sportágadban, de van egy konkrét gyengeséged, ami visszafog. Ebben a helyzetben egy olyan játékossal való összehasonlítás, akinek sikerült elsajátítania ezt a készséget, hatalmas lehetőséget kínál arra, hogy tanulj tőle, és közben a saját képességeidet is fejleszd. De ahhoz, hogy ez sikeresen megtörténjen, kulcsfontosságú, hogy az összehasonlítás következő három összetevője a helyén legyen:

1. Kizárólag az irigyelt képességre figyelj! Szigorúan csak a másik játékos technikájára fókuszálj, és ne ess abba a hibába, hogy teljes egészében akard magad összehasonlítani vele! Nem akarsz a másik játékossá válni, egyszerűen csak van valami a technikájában, amit te is szeretnél elsajátítani ahhoz, hogy előbbre juss.

2. Alakíts ki fejlődésfókuszú szemléletet! Ez azt jelenti, hogy hiszel abban, hogy van érdemi ráhatásod az életedre, és hogy tanulással és tudatos erőfeszítéssel aktívan tehetsz azért, hogy a dolgok jobbá váljanak. Ez a fejlődésorientált gondolkodásmód (growth mindset) pozitív cselekvésre sarkall és közelebb visz a céljaidhoz, ellentétben az úgynevezett rögzült gondolkodásmóddal (fixed mindset), amely azt feltételezi, hogy a képességeiden nem tudsz változtatni, és vannak, akik egyszerűen csak szerencsések. Ez a fajta szemléletmód romboló összehasonlításokhoz, megkeseredéshez és megromlott kapcsolatokhoz vezet.

3. Az önbecsülésed legyen megingathatatlan! Fontos, hogy az önnön értékességedbe vetett hited soha ne inogjon meg. Ha az érdemességedet másokhoz méred, az mindent elront. Ha az önnön értékességedet nem ahhoz méred, hogy éppen kinek hogy megy a sora, az irigységet könnyedén inspirációvá is változtathatod. Mindig találunk valakit, aki jobb nálunk valamiben. Ám ez semmit sem von le az értékességünkből. Ha az alapvető emberi értékességünkbe vetett hitünk megingathatatlan, az egy olyan stabilitást ad, amelynek köszönhetően képes leszel az összehasonlításokat építő jelleggel alkalmazni. Ha a tökéletestől való bárminemű elmaradásodat igazolásként használod arra a fals belső meggyőződésedre, hogy értéktelen és alkalmatlan vagy, akkor nem fogsz tudni dolgozni magadon. A hiányosságaiddal való szembesülés ilyenkor túlságosan ijesztő és fájdalmas lesz. Ne feledd: a teljesítményed mindig fejleszthető, az értékességed viszont állandó! Fontos ugyanakkor, hogy az értékességet és az érdemességet ne keverjük össze a feljogosultsággal! Ha hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy a jó szerencsét egyszerűen csak másoknak osztotta ki a sors, pedig mi is ugyanúgy érdemesek lennénk rá, ennélfogva a világ tartozik nekünk ezzel, akkor a célirányos cselekvés helyett jó eséllyel csak keserűség és neheztelés jut nekünk osztályrészül.

Ahhoz, hogy ez a munka építő jellegű maradjon, és ne csússzon át általános önkritikába, fel kell tennünk magunknak az alábbi kérdéseket:

•Mire irigykedem konkrétan?

•Mik azok a konkrét készségek, amelyeket én is szeretnék elsajátítani?

•Vajon az áhított készségeknek az elsajátítása engem is hozzásegíthet a céljaim eléréséhez?

•Az irigyelt személy vajon hogyan jutott el idáig?

•Ha követem a példáját, én is közelebb kerülhetek a saját céljaimhoz?

Ha ennek szellemében járunk el, az irigység nem az önostorozás, hanem az inspiráció forrása lesz, és ezáltal az összevetés aktusa a tanulási, fejlődési folyamat értékes részévé válik.

Nem mindegy, kihez méred magad!

A leghasznosabb és legcélravezetőbb felfelé történő összehasonlítás az, amikor olyan egyénekhez hasonlítjuk magunkat, akik az adott területen nagyjából hasonló készségszinten állnak velünk. Ez még egy ok arra, miért ne vegyük alapul a közösségi médiát. Még ha az ott található tartalmak valósak is, csak ritkán találkozunk olyanokkal, akik szintén csak csiszolgatják a készségeiket. Az algoritmus általában a legeket dobja fel, így a világ legjobbjaihoz fogod magadat hasonlítani, akik jóval előrébb tartanak nálad.

Bármennyire izgalmas és érdekes is ezeket a kiugró példákat látni, a legekkel való folyamatos szembesülés nagy valószínűséggel nem ösztönözni fog a cselekvésre, hanem felerősíti az alsóbbrendűség-érzetedet, és elveszi a kedvedet, valamint igazolást ad az önszabotáló viselkedésedre. Mivel a figyelmünk folyton csak a legkiemelkedőbb példákra és a számunkra elérhetetlen magasságokra fókuszál, meg sem próbálkozunk azzal, hogy vállaljuk a kudarcokból való tanulás kényelmetlen kockázatát.

Tehát ha azt veszed észre, hogy folyton a legekhez hasonlítod magad, és emiatt hamar lelombozódsz, inkább próbálj tudatosan olyan emberek példájából inspirációt meríteni, akik csak pár lépéssel járnak előtted. Az ilyenkor tapasztalt apró sikerélmények képesek óriási lökést adni a további munkához és fejlődéshez.

Sértettség és neheztelés helyett hála

Adj egy gyereknek egy cukorkát, és azt fogod látni, hogy az arca felragyog! Majd adj a vele lévő társának kettő cukorkát, és azt fogod tapasztalni, hogy az iménti elégedettsége menten lelohad. Ha folyton arra koncentrálsz, hogy másoknak mije van, ami neked nincsen, könnyen elégedetlen leszel az amúgy rendben lévő életeddel. Onnantól nem az fog számítani, hogy neked mid van, hanem csak az, hogy a másiknak még többje van. Teljesen rendjén való, ha többet szeretnél magadnak, de ha ez sérelemből és neheztelésből fakad, akkor bármit érsz is el vagy szerzel is meg, soha nem lesz elég. Soha nem leszel vele elégedett. Az egész életed abból fog állni, hogy folyamatosan tologatod a kapufát, és mindig újabb és újabb emberekhez hasonlítgatod magad.

A neheztelés nem arról ad hírt, hogy a világ mivel adós neked, hanem azt üzeni meg, hogy mely területen kell még dolgoznod vagy csiszolnod magadon. Ha körbenézel a környezetedben, te is gyakran tapasztalhatod, hogy olyan emberek, akiknek bőven több jutott, mint másoknak, keserűen és csalódottan élik az életüket, ahelyett, hogy hálásak lennének azért, amijük van. Ez igen gyakran megesik, ha olyan összehasonlításokat teszünk, amelyek nem szolgálják a javunkat. Ilyenkor hajlamosak vagyunk azt kívánni, hogy bárcsak jobb lapokat osztott volna nekünk az élet.

Érdemes tehát odafigyelni a vélt sérelmünkre, mert gyakran azt jelzi, hogy ideje lenne több erőfeszítést tenni a céljainkért és jobban kiállni magunkért. De azt is jelezheti, hogy érdemes többet gyakorolni a hála gesztusát, és tudatosan azokra a dolgokra irányítani a figyelmünket, amelyek a javunkat szolgálják.

A hála gyakorlását hajlamosak vagyunk lekicsinyelni, jelentéktelennek hinni. Pedig amilyen egyszerű, annyira hatékonyan száműzhetjük vele életünkből a neheztelést és a keserűséget. Erősítsd hát meg a hálára való képességedet, és tedd a mindennapjaid részévé! Ha csak napi két percet szánsz arra, hogy elgondolkodj azon, mi mindenért lehetsz hálás, már azzal is óriásit fordíthatsz a sorsod kerekén, ami segíthet helyreállítani a haszontalan összehasonlítgatások okozta károkat.

Nem lenne érdemes inkább hálát adnod azért, hogy lehetőséged van megcsodálni egy remek teljesítményt, ráadásul olyan korban élhetsz, amikor neked is módod van arra, hogy küzdj egy hasonló célért? Adj tudatosan hálát azért, hogy lehetőséged nyílik tenni egy próbát, és élvezni a fejlődés útját! Ha így teszel, nem csak akkor leszel elégedett az életeddel, ha elérsz arra a szintre, amire a másik. Olyanokhoz hasonlítgatni magunkat, akik jóval előrébb járnak az úton, és az alapján mérni a sikerünket, hogy képesek vagyunk-e felérni hozzájuk, eleve rossz stratégia, ami az élettel való elégedettségünket örökösen a jövő fogságában tartja, mivel így soha nem érjük el az illuzórikus célt, hiszen az folyton ott lesz valahol a távolban.

A lefelé történő összehasonlítás roppant hasznos módszer a hála megtapasztalására. A legborúsabb pillanatokban is mindig van miért hálát adnod, bár ezt nem mindig könnyű meglátni. Ha a helyzetedet olyan emberekéhez hasonlítod, akiknek kevesebb vagy még rosszabb jutott, könnyebben kijössz a lefelé húzó spirálból, és reálisabb nézőpontból szemlélheted a dolgokat. Feltéve, ha nem arra használod mások még nálad is rosszabb helyzetét, hogy a saját problémádat hiteltelenítsd. Az ugyanis legalább ennyire kártékony megközelítés. Az, hogy mások még rosszabb helyzetben vannak, nem ok arra, hogy ne segíts magadon.

Összhangban az értékeiddel

Ha beleragadsz a kártékony összehasonlítások negatív sémájába, az azt jelzi, hogy valószínűleg elvesztetted a kapcsolatodat a számodra fontos értékekkel, és rossz helyen keresed önmagad mércéjét.

Ilyenkor kifelé tekintgetsz, és egy olyan világhoz méricskéled magad, amely megpróbálja eladni neked azt az illuzórikus képzetet, hogy csak akkor lehetsz „elég jó”, ha mindenből még többet szerzel, ha mérhetetlenül gazdag és híres vagy, és olyan külsővel bírsz, amilyet csak a plasztikai sebészek képesek létrehozni. Mindez még több negatív összehasonlítást szül benned, mivel csak akkor tudhatod meg, hogy lépést tartasz-e az Eladó a családom című filmből megismert Jonesékkal, ha árgus szemmel figyeled, hogyan élnek, és te hol tartasz hozzájuk képest.

Ha a valódi értékrended helyébe ezek a marketingravaszkodások lépnek, és ezeket veszed át saját normaként, még jobban ki leszel téve a depresszió, a szorongás, a függőségek és a nárcizmus veszélyének. Ezért sose hagyd, hogy mások mondják meg, mi legyen számodra fontos! Ha így teszel, hamarosan újra rátalálsz azokra az értékekre, amelyek valóban képesek elhozni számodra egy valóban tartalmas, értelmes és kielégítő életet.

A mellékletben található gyakorlatok ebben is segítenek majd neked. Részben azért illesztettem be őket a könyvembe, mert választ adnak az élet leggyakoribb problémáira. Ha tisztában vagy azzal, hogy ki vagy és ki akarsz lenni, mielőtt még túlságosan belemélyednél mások vizsgálgatásába, akkor olyan iránytű birtokába jutsz, amellyel a számodra valóban megfelelő irányba kormányozhatod az életedet.

A leghasznosabb összehasonlítási alap saját magad

A leghasznosabb összevetést saját magaddal teheted. Nézd meg, hogy jobb vagy-e ma egy kicsivel, mint tegnap voltál! Ez lehetőséget ad arra, hogy szemügyre vedd a fejlődésedet. De ne állj meg itt! A következő lépésben hasonlítsd össze a mostani helyzetedet azzal, ahová holnap, egy hónap vagy egy év múlva el akarsz jutni. Megtettél ma mindent annak érdekében, hogy valóban eljuss oda, ahová szeretnél? Mi az, amit még meg kellene tenned a cél érdekében?

Képzeld el, mit tudnál elérni egy év alatt, ha a kártékony összehasonlításokat képes lennél tetten érni és hasznos összehasonlításokra cserélni! Képzeld csak el, mennyire másként vélekednél magadról és az életedről ebben az esetben! Csak egy módja van annak, hogy mindezt kiderítsd.

Megszívlelendő tanulságok

• Amikor hozzáméred magad valakihez, és kevésnek bizonyulsz, az vagy motiválni fog a tanulásra, vagy lelomboz, és lehúz egy negatív spirálba, melynek során egyre elégedetlenebb leszel önmagaddal és az életeddel. Ha ez utóbbi történik, akkor a probléma nem veled vagy a látszólagos hiányosságaiddal van, hanem magával az összehasonlítással.

• A dolog sajnos nem úgy működik, hogy egyszerűen fogjuk magunkat, és szándékosan felhagyunk mindenféle összehasonlítgatással. A helyzet nem ilyen egyszerű. Az önmagunk megmérésére való hajlamunk egy olyan beépített, belső műszer, amely legalább annyira hasznos, mint amennyire káros. Helyesen használva jó irányba terel bennünket, motivál és segít túllépni a korlátainkon. Ám ha helytelenül használjuk, hosszú távon súlyos károkat okozhatunk vele magunknak.

• Ne hasonlítgasd magad a közösségi médiában látott emberekhez vagy a hozzád legközelebb állókhoz, mivel az neked és a kapcsolataidnak is csak ártani fog! Ha ezen kapod magad, rögtön jusson eszedbe az építő összehasonlítás három ismérve!

• Mindennemű összehasonlítás legyen célirányos, és álljon a lehetséges fejlődésed szolgálatában!

• Az önérzetedet hagyd ki a képletből! Fejlődni csak úgy fogsz, ha nem képzeled azt, hogy valami jár neked.

• Olyanokhoz hasonlítsd magad, akiknek a szintje kihívást jelent számodra, de kellő erőfeszítéssel elérhető!

• Ha az összehasonlítás neheztelést és sértettséget vált ki belőled, azonnal hagyj fel vele! Fordulj vissza a saját életedhez, és koncentrálj azokra a dolgokra, amelyekért hálás lehetsz!

• Ne hasonlítsd magad olyanokhoz, akiknek az értékrendje eltér a tiédtől!

• Ahhoz, hogy átérezd a fejlődés felvillanyozó izgalmát, nézd meg, hol tartottál tegnap! Ahhoz pedig, hogy a helyes mederben maradj, nézd meg, hol akarsz lenni holnap!

„A neheztelés nem arról ad hírt, hogy a világ mivel adós neked, hanem azt üzeni meg, hogy mely területen kell még dolgoznod vagy csiszolnod magadon.”

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant SC – SIL Open Font License

Fraunces – SIL Open Font License

Libertinus Sans – SIL Open Font License

Libertinus Serif – SIL Open Font License

Ms Madi – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License