Richard Osman: The Last Devil to Die

Copyright © Richard Osman, 2023

Hungarian translation © Orosz Anna, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Osman: The Last Devil to Die

Viking, an imprint of Penguin Books, London, 2023

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978 963 598 209 7 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót tervezte: Penguin Random House

A magyar borítót szerkesztette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Kővári Bettina, Virág Sándor

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi

Fred és Jessie Wrightnak, hálás köszönettel.

Mindig veletek kezdődik majd a történetem.

December 27., csütörtök, este 11 óra

Kuldesh Sharma reméli, jó helyen jár. Leparkol a földúton, amelyet minden oldalról fák szegélyeznek, és vészjósló látványt nyújt a sötétben.

Végül ma délután négy körül határozta el magát, a boltja hátsó szobájában. A doboz előtte hevert az asztalon, a Mistletoe and Wine szólt a rádióból.

Megeresztett két telefonhívást, és most itt van.

Lekapcsolja a fényszórót, és mozdulatlanul ül a vaksötétben.

Átkozottul veszélyes a dolog, ez tagadhatatlan. De majdnem nyolcvanéves – mégis mikor máskor rizikózzon, ha nem most? Mi a legrosszabb, ami történhet vele? Hogy megtalálják és megölik?

Biztos, hogy meg is tennék, de tényleg annyira rossz lenne?

Kuldeshnek eszébe jut a barátja, Stephen. Ahogy most kinéz. Milyen elveszett, milyen csöndes, mennyire árnyéka önmagának. Ez a jövő vár rá is? Milyen szórakoztató életük volt, mindnyájuknak. Milyen lármásak tudtak lenni.

A világ egyre inkább suttogássá halkul Kuldesh számára. A felesége meghalt, a barátai leépülnek. Hiányzik neki az élet dübörgése.

Ekkor sétált be a fickó a dobozzal.

Valahonnan a távolból tompán pislákoló fény szűrődik át a fák között. Motorhang hasít a dermesztő hidegbe. Hullani kezd a hó, de Kuldesh abban reménykedik, nem lesz túl veszedelmes a visszaút Brightonba.

A felé közeledő autó fénye megvillan a hátsó szélvédőjén.

Bumm, bumm, bumm. Hát mégiscsak megvan a vénséges szíve. Majdhogynem megfeledkezett róla.

A doboz nincs most Kuldeshnél. Persze biztonságban van, és így egyelőre Kuldesh is biztonságban lehet. Így biztosította be magát. Muszáj nyernie magának egy kis időt. És ha sikerül, akkor…

A közeledő autó fényszórója elvakítja a visszapillantóját, majd hirtelen elsötétül. A kerekek csikorogva lefékeznek, a motor elhalkul, és újra beterít mindent a sötétség és a némaság.

Hát ez is eljött. Ki kéne szállnia? Ajtó csapódását hallja, és közeledő lépteket.

Közben a hó is rázendített. Vajon mennyi ideig fog tartani? Kénytelen lesz magyarázkodni a doboz miatt. Igaz, némi biztosítékot jelent, mindazonáltal Kuldesh reméli, hogy leléphet innen, mielőtt a hó jéggé fagyna. Az utak ilyenkor halálosak. Az jár a fejében, vajon…

Kuldesh Sharma még látja a fegyver torkolattüzét, de már azelőtt meghal, hogy a dörrenést hallaná.

ELSŐ RÉSZ

Mégis mire vársz?

1.

December 26., szerda, ebédidő tájt

– Egyszer feleségül vettem egy swansea-i nőt – szólal meg Mervyn Collins. – Vörös hajú volt, ismeritek a fajtáját.

– Vagy úgy – jegyzi meg Elizabeth. – Mesélj, hallgatunk.

– Mit meséljek? – Mervyn megrázza a fejét. – Nincs mit mesélni, elváltunk. Tudjátok, milyenek a nők.

– Igen, Mervyn, jól tudjuk – mondja erre Joyce, miközben belevág egy Yorkshire-pudingba. – Nagyon is.

Csönd. Nem először az ebéd során, villan át Elizabeth agyán.

Karácsony második napja van, a banda Mervynnel kiegészülve a Coopers Chase-i étteremben ül. Mindnyájuk fején színes papírkorona a pukkantókból, amiket Joyce hozott. Az övé túl nagy a fejére, és félő, hogy bármelyik pillanatban szemfedő lehet belőle. Roné viszont túl kicsi, a rózsaszín krepp-papír feszül a halántékánál.

– Biztosan nem csábíthatlak el egy korty borra, Mervyn? – próbálkozik Elizabeth.

– Alkohol ebédidőben? Kizárt – vágja rá Mervyn.

A banda tagjai külön töltötték karácsony napját. Elizabethnek nem volt könnyű, ezt be kell vallania. Bízott benne, hogy az ünnep talán megcsillant valamit, hogy az elmúlt karácsonyok emlékei némi világosságot és életet lehelnek a férjébe, Stephenbe. Nem így történt. A karácsony is csak ugyanolyan nap volt Stephennek, mint a többi. Üres lap egy régi könyv végén. Elizabeth beleborzong, ha az előtte álló évre gondol.

Végül abban maradtak, hogy együtt ebédelnek karácsony másnapján az étteremben. Joyce az utolsó pillanatban kérdezte meg őket, nem volna-e udvarias gesztus a részükről, ha meghívnák Mervynt is. Pár hónapja költözött Coopers Chase-be, de egyelőre nehezen lelt barátokra.

„Teljesen egyedül tölti a karácsonyt” – mondta Joyce, és mind úgy gondolták, meg kellene hívnia Mervynt a közös ebédre. „Szép gesztus” – jegyezte meg Ron, Ibrahim pedig hozzátette: Coopers Chase-nek épp az a lényege, hogy senki se érezze magát egyedül karácsonykor.

Ami Elizabethet illeti, üdvözölte Joyce nagylelkűségét, de az sem kerülte el a figyelmét, hogy bizonyos megvilágításban Mervyn azon jóképű férfiak körébe tartozott, akiknek Joyce sokszor képtelen volt ellenállni. Az a mogorva walesi hang, a sötét szemöldök, a bajusz és az ezüstösen csillogó haj! Elizabeth egyre inkább ráérez Joyce típusára, amit nagyjából úgy lehet jellemezni, hogy „bárki, aki valamilyen szinten is jóképű”. „Úgy néz ki, mint egy szappanopera gonosztevője” – állapította meg Mervynről Ron, és Elizabeth a maga részéről nem kívánt ezzel vitába szállni.

Ez idáig a következő témákban próbáltak beszélgetést kezdeményezni Mervynnel: politika („nem az én asztalom”), televízió („haszontalan”) és házasság („egyszer feleségül vettem egy swansea-i nőt” stb.)

A pincér kihozza Mervyn ebédjét. Ellenállt a pulykának, a konyha ezért hajlandó volt scampit készíteni neki főtt krumplival.

– Ó, úgy látom egy garnélarajongó – jegyzi meg Ron, Mervyn tányérjára bökve. Elizabeth nem tagadhatja, Ron ma igazán igyekszik.

– Szerdánként scampit szoktam enni – feleli Mervyn.

– Szerda van? – szólal meg Joyce. – Karácsonykor mindig elvesztem a fonalat. Soha nem tudom, milyen nap van.

– Ma szerda van – erősíti meg Mervyn. – December huszonhatodika, szerda.

– Tudtátok, hogy a scampi többes szám? – ragadja magához a szót Ibrahim, akinek fején divatosan félrebillen a papírkorona. – Minden egyes darab egy „scampo”.

– Igen, tudtam – feleli Mervyn.

Elizabeth az évek során Mervynnél jóval keményebb diókat is feltört már. Egyszer ki kellett hallgatnia egy szovjet tábornokot, aki több mint három hónapos fogsága alatt egyetlen szót sem ejtett ki a száján, bezzeg Elizabethtel alig egy órán belül Noël Coward-dalokat énekelgetett. Joyce pár hete vette kezelésbe Mervynt, mióta végeztek a Bethany Waites-üggyel. Egyelőre annyit szedett ki belőle, hogy Mervyn iskolaigazgatóként dolgozott, volt már házas, a harmadik kutyájánál tart, és szereti Elton Johnt. Szóval nem túl sokat.

Elizabeth úgy dönt, a grabancánál fogja megragadni ezt a társalgást. Néha sokkolni kell a beteget, hogy visszatérjen belé az élet.

– Mondd csak, Mervyn, titokzatos swansea-i barátnőnktől eltekintve, hogy áll a szerelmi életed?

– Van egy kedvesem – feleli Mervyn.

Elizabeth figyelmét nem kerüli el, hogy Joyce alig észrevehetően felvonja a szemöldökét.

– Pompás – vágja rá Ron. – Hogy hívják?

– Tatianának – válaszolja Mervyn.

– Nagyon szép név – szólal meg Joyce. – De mintha most hallanék róla először.

– Hol tölti a karácsonyt? – érdeklődik Ron.

– Litvániában – válaszolja Mervyn.

– A Baltikum ékköve – jegyzi meg Ibrahim.

– Nem emlékszem, hogy valaha is láttuk volna Coopers Chase-ben – szólal meg Elizabeth. – Járt itt azóta, hogy beköltöztél?

– Elvették az útlevelét – mondja erre Mervyn.

– Te jó ég! Ez roppant szerencsétlenül hangzik. Ki vette el? – kérdezi tőle Elizabeth.

– A hatóságok – feleli Mervyn.

– Ez tényleg rosszul hangzik – ingatja a fejét Ron. – Azok az istenverte hatóságok!

– Biztosan szörnyen hiányzik neked – szólal meg Ibrahim. – Mikor találkoztál vele utoljára?

– Mi még – egyelőre – nem találkoztunk személyesen – válaszolja Mervyn, miközben lekapargatja a tartármártást az egyik scampóról.

– Még soha nem találkoztatok? – kérdezi tőle Joyce. – Ez elég szokatlanul hangzik.

– Csak nem volt szerencsénk – feleli Mervyn. – Először a járatát törölték, aztán ellopták a pénzét, most meg az útlevelét vették el. Az igaz szerelem útja mindig is rögös volt.

– Ez így van – helyesel Elizabeth. – Mindig is az volt.

– De ha visszakapta az útlevelét, ideutazik? – kérdezi Ron.

– Ez a terv – válaszolja Mervyn. – Minden el van intézve. Küldtem pénzt a bátyjának.

A banda tagjai bólintanak, és miközben Mervyn a scampiját eszi, ők összenéznek.

– Mondd csak, Mervyn, csak úgy mellesleg – szólal meg Elizabeth, és egy hangyányit megigazítja a papírkoronáját –, mennyit küldtél neki? Mármint Tatiana bátyjának.

– Ötezret – feleli Mervyn. – Összesen. Borzalmas a korrupció Litvániában. Az emberek mindenkit lefizetnek.

– Ezt nem is tudtam – feleli Elizabeth. – Sok szép emlékem van Litvániáról. Szegény Tatiana. És a pénz, amit elloptak tőle? Azt is te küldted neki?

– Igen, én – bólint Mervyn –, de a vámosok lenyúlták.

Elizabeth teletölti a barátai poharát.

– Nos, mindenesetre alig várjuk, hogy megismerhessük Tatianát.

– Így van – helyesel Ibrahim.

– Apropó, ami azt illeti, ha legközelebb kapcsolatba lép veled Tatiana, hogy pénzre van szüksége – folytatja Elizabeth –, mi lenne, ha szólnál nekem? Vannak ismerőseim, akik talán tudnak segíteni.

– Tényleg? – kérdezi Mervyn.

– Hogyne – feleli Elizabeth. – Bízd csak rám! Mielőtt ismét balszerencse érne.

– Köszönöm – hálálkodik Mervyn. – Tatiana sokat jelent nekem. Jó ideje nem szentelt már nekem figyelmet senki sem.

– Pedig én jó sok sütit sütöttem neked az elmúlt hetekben – jegyzi meg Joyce.

– Tudom, tudom – feleli Mervyn. – Romantikus értelemben gondoltam.

– Ó, pardon. – Joyce csak ennyit mond, és Ron belekortyol gyorsan az italába, hogy elfojtsa a nevetését.

Mervyn szokatlan vendég, de Elizabeth manapság kezd belejönni abba, hogy csak ússzon az árral.

Pulyka és töltelék, lufik és girlandok, pukkantók és fejfedők. Egy üveg kellemes vörösbor, a háttérben pedig, ha Elizabeth sejtése nem csal, karácsonyi popslágerek duruzsolnak. A barátok társasága, és Joyce, amint sikertelenül flörtöl egy walesivel, aki a jelek szerint egy meglehetősen komoly nemzetközi csalás áldozata. Elizabeth ennél rosszabb karácsonyt is el tudna képzelni magának.

– Nos, boldog karácsonyt mindenkinek! – emeli a magasba a poharát Ron.

Mind koccintanak.

– Neked pedig boldog december 26-át, azaz szerdát, Mervyn – teszi hozzá Ibrahim.

2.

Mitch Maxwell normális esetben fényévekre lenne a szállítmány kipakolásának helyszínétől. Miért kockáztassa meg, hogy a raktárban legyen a drog társaságában? Nyilvánvaló okokból azonban ez nem egy hétköznapi szállítmány. És tekintettel a jelenlegi körülményekre, minél kevesebben tudnak róla, annál jobb. Csak annyi időre hagyta abba a dobolást az ujjaival, amíg a körmét rágta. Nincs hozzászokva az idegeskedéshez.

Ráadásul karácsony másnapja van, és Mitch el akart szabadulni otthonról. Igazság szerint, muszáj volt neki. A srácok rosszalkodtak, Mitch pedig összeverekedett az apósával azon, hogy miben látták korábban a Hívják a bábát! karácsonyi különkiadásának egyik szereplőjét. Az apósa jelenleg a Hemel Hempstead-i kórház vendége törött állkapoccsal. A felesége és az anyósa mindketten Mitchet hibáztatták, de hogy miért, az számára rejtély, mindenesetre úgy döntött, a vitézség legfőbb kelléke talán az óvatosság, így nagyon is kapóra jött, hogy százhatvan kilométert vezessen Kentig, és saját maga felügyelje a szállítmány kirakodását.

Mitch azért van itt, hogy biztosítsa, amint egyetlen hétköznapinak tűnő, ám százezer font értékű heroinnal teli dobozt kirakodjanak egy kompról legördülő kamionról. Nem nagy összeg, de nem is az a lényeg.

Hanem az, hogy a rakomány átjutott a vámon. Ez volt a lényeg.

A raktár egy ipartelepen van, amit sebtében alakítottak ki egy elhagyatott mezőgazdasági birtokon, nagyjából nyolc kilométerre a déli parttól. Ott, ahol több száz évvel ezelőtt nagy valószínűséggel pajták és istállók álltak, tele kukoricával, árpával és lóherével, és lovak patái dübörögtek, most hullámlemezes raktárak rondítják el a tájat, régi Volvókkal és betört ablakokkal. Anglia vénséges, csikorgó csontjai.

A területet magas fémkerítés veszi körbe, hogy távol tartsa a piti tolvajokat, míg a valódi gonosztevők a telepen belül teszik a dolgukat. Mitch raktárán az alábbi alumíniumfelirat látható: SUSSEXI LOGISZTIKAI RENDSZEREK. A szomszédos, hasonlóan kongó hangárban A JÖVŐ TRANSZPORT MEGOLDÁSAI KFT. található, a fedőnév nagy teljesítményű lopott kocsikat takar. Balra egy konténerház, amelynek az ajtaján nincs felirat, és egy nő használja, akivel Mitch még nem találkozott, de állítólag ecstasyt és útlevelet gyárt. A telep legtávolabbi sarkában a BRAMBER – ANGLIA LEGJOBB HABZÓBORA borászat és raktár áll, és Mitch nemrég szembesült azzal, hogy a hely valóban az, aminek látszik. A testvérpár – egy férfi és egy nő –, akik a borászatot vezetik, egyszerűen elbűvölőek, és mindenkit megajándékoztak karácsonyra egy láda borral. Jobb volt, mint a pezsgő, és nem kis szerepet játszott Mitch és az apósa balhéjában.

Mitchnek arról fogalma sem volt, vajon a Bramber Habzóbor testvérpárja sejti-e, hogy az egész telepen egyedül az ő vállalkozásuk törvényes, de tény, hogy egyszer látták, amint Mitch egy nyílpuskát vásárol A JÖVŐ TRANSZPORT MEGOLDÁSAI KFT.-től, és a szemük sem rebbent, szóval elég megbízhatónak tűntek. Mitch gyanította, hogy jó pénz lehet az angol habzóborban, és megfordult a fejében, hogy befektet. Végül nem ugrott bele a dologba, mert a heroinban is jó pénz volt, és az embernek néha annál kell maradnia, amihez ért. Bár újabban, amióta megszaporodtak a gondjai, Mitch kezdi átértékelni ezt a nézetét.

A raktár ajtaja zárva, a kamion hátsó ajtaja pedig nyitva. Két ember – egy pasas és egy fiú, aki igazából még suhanc – kaspókat pakol ki. Minimális létszámú csapat. Tekintettel a körülményekre, Mitch már figyelmeztette őket, hogy legyenek óvatosak. Tény, hogy a raklapok között megbújó dobozka a legfontosabb rakomány, de ez nem jelenti azt, hogy ne kereshetnének egy kis pénzt a kaspókon is. Mitch kertészeti szaküzleteknek adja el őket szerte a déli parton, ami korrekt kis vállalkozás. De egy törött kaspóért senki sem fog fizetni.

A heroin egy kis terrakotta dobozban lapul, ami direkt réginek néz ki, mint egy viharvert kerti lom, ha valaki körbeszaglászna. Egy fantáziátlan dísztárgy. A szokásos trükk. Valahol egy helmandi farmon a heroin a dobozba került, a dobozt pedig légmentesen lezárták. Valaki Mitch szervezetéből – egyébként Lenny húzta a legrövidebbet – Afganisztánba utazott, hogy felügyelje az akciót, és meggyőződjön róla: a heroin tiszta és senki sem próbálja átverni őket. A terrakotta doboz ezután Lenny gondjaira bízva tovább utazott Moldáviába, egy olyan városba, ahol mindenki tudta, hogy jobban teszi, ha a saját dolgával törődik, és ahol több száz kaspó közé rejtették, majd keresztülszelte Európát egy kamionban, amit egy Garry nevű fickó vezetett, akinek priusza ugyan volt, vesztenivalója viszont alig.

Mitch az irodában ül, a raktár túlsó végében kialakított roskatag félemeleten, és az „Isten szereti a bátrakat” tetoválását vakargatja a karján. Az Evertont épp 2–0-ra veri a Man City, ami elkerülhetetlen, mégis bosszantó. Valaki egyszer felajánlotta Mitchnek, hogy szálljon be egy konzorciumba, és vegyék meg az Everton Futball Klubot. Csábító volt a gondolat, hogy az övé lehet kamaszkora klubjának, élete legfőbb szenvedélyének egy része, de minél jobban beleásta magát a focibizniszbe, annál határozottabbá vált a meggyőződése, hogy ezúttal is jobb, ha marad a heroinnál.

Mitch üzenetet kap a feleségétől, Kellie-től.

Apát kiengedték a kórházból. Azt mondja, ki fog nyírni.

Ezt másoknál talán nem kellene szó szerint venni, Mitch apósa azonban Manchester egyik legnagyobb bűnszervezetének feje, és Mitch egyszer egy rendőrségi sokkolót kapott tőle karácsonyra. Szóval, jobb, ha óvatos vele az ember. De hát nem vagyunk ezzel mind ugyanígy, ha az apósunkról meg az anyósunkról van szó? Mitch biztosra veszi, hogy rendben lesz a dolog, a Kellie-vel kötött házassága maga volt a mindent legyőző szerelem, a Romeo és Júlia-sztori, ami egyesítette Liverpoolt és Manchestert.

Mitch válaszol a feleségének.

Mondd meg neki, hogy kap tőlem egy Range Rovert.

Üresen kongó kopogás hallatszik az iroda lenge ajtaján, és belép a második embere, Dom Holt.

– Minden oké – szólal meg Dom. – Kaspók kipakolva, a doboz a széfben.

– Kösz, Dom.

– Meg akarod nézni? Jó ronda.

– Nem, kösz – feleli Mitch. – Ennél közelebb nem akarok lenni hozzá.

– Küldök majd róla egy képet – mondja erre Dom. – Csak hogy tudd, hogy néz ki.

– Mikor indul tovább? – Mitch tisztában van vele, hogy még nem bonthatnak pezsgőt. De a vám miatt aggódott a legjobban. Most már megnyugodhat. Mi baj történhet?

– Reggel kilenckor – feleli Dom. – A bolt tízkor nyit. Majd odaküldöm vele a srácot.

– Jó gyerek – mondja erre Mitch. – Hova megy? Brightonba? – Mire Dom bólint.

– Egy régiségkereskedésbe. Egy Kuldesh Sharma nevű fószerhez. Nem a szokásos arc, de senki mást nem találtunk, aki nyitva tart. Nem lesz vele gond.

A Man City harmadszorra is gólt lő, és Mitch összerezzen. Kikapcsolja az iPadjét – minek tetézni a bajt?

– Rád bízom a dolgot. Jobb, ha hazaindulok – mondja Mitch. – Megoldható, hogy a srácod ellopja a habzóboros hely előtt parkoló Range Rovert, és elhozza hozzám Hertfordshire-be?

– Nem probléma, főnök – feleli Dom. – Tizenöt éves csak, de ezeket a kocsikat szinte már sem kell. Majd én elviszem a dobozt.

Mitch a vészkijáraton keresztül távozik a raktárból. Senki sem látta Domon és a srácon kívül, de Dommal együtt járt suliba, sőt egyszerre is csapták ki őket onnan, úgyhogy aggodalomra semmi ok.

Dom tíz éve költözött a déli partra, miután rossz raktárt gyújtott fel, és most Newhavenből felügyeli a logisztikát. Mitch nagy hasznát veszi. Az iskolák is jók errefelé, aminek Dom is örül. A fiát nemrég vették fel a Királyi Balettbe. Szóval minden jól alakult. Pár hónappal ezelőttig. De már túl vannak rajta. Ha semmi gikszer nem csúszik be ezzel a mostanival. És egyelőre minden rendben.

Mitch köröz egyet a vállával, felkészülve a hazaútra. Az apósa nem fog örülni, de majd legurítanak egy korsóval, megnéznek egy Halálos irambant, és minden rendben lesz. Lehet, hogy az apósa monoklival honorálja azt, amit Mitch elkövetett – és ezek után muszáj lesz hagynia az öregnek, hogy behúzzon neki egyet –, de a Range Rover majd kiengeszteli.

Egy apró kis doboz, százezer font nyereséggel. Szép summa karácsony másnapján.

Hogy mi lesz holnapután, az már nem Mitch baja. Az ő dolga az, hogy eljuttassa a dobozt Afganisztánból egy kis brightoni régiségkereskedésbe. Amint átveszi valaki, Mitch letudta a dolgát. A következő reggel egy férfi, vagy ki tudja, talán egy nő, besétál a régiségboltba, megveszi a dobozt, és kisétál vele. Miután ellenőrizték a tartalmát, a fizetség rögtön landol Mitch számláján.

De ami még fontosabb: Mitch tudni fogja, hogy a szervezete újra biztonságos. Nem volt könnyű az utóbbi pár hónap. Lefoglalt reptéri szajrék, letartóztatott sofőrök és futárok. Ezért is tartotta Mitch annyira titokban ezt a mostani akciót, csak azokat avatta be, akikben megbízhat. Hogy felmérje a helyzetet.

Abban bízik, hogy holnaptól soha többé nem kell gondolnia arra a csúf terrakotta dobozra. Egyszerűen zsebre vágja a pénzt, és folytatja a következővel.

Ha Mitch balra pillantott volna, távozóban az ipartelepről, láthatta volna, hogy egy motoros futár parkol a lehajtóban. És talán megfordult volna a fejében, milyen szokatlan helyen, napon és órán parkol itt ez az alak. Mitch azonban nem veszi észre a motorost, így ez a gondolat nem fordul meg a fejében, hanem vidáman hazavezet.

A motoros nem mozdul.

3.

Joyce

Üdv újra!

Tegnap nem írtam a naplómba, mert karácsony volt, és besűrűsödtek a dolgok. Ami, ugye, érthető. Baileys, mince pie, tévé. Joanna szerint egy kissé meleg volt a lakásban, és miután intézkedtem, egy kissé túl hűvös. Joannának padlófűtése van az egész házában, és erre unos-untalan emlékeztet.

Mindent beborít a karácsonyi dekoráció, és ettől olyan boldog leszek. A villanykörtékről piros, arany- és ezüstszínben tükröződik vissza a fény, a falakat régi és új barátok üdvözlőkártyái díszítik. A fa (ne árulják el senkinek, de nem igazi, a John Lewisból van, de tényleg nem lehet észrevenni a különbséget) tetején lévő angyalkát Joanna készítette még az általános iskolában. Vécégurigából van, némi alufóliával, csipkével, az arcát pedig egy fakanálra rajzolta rá Joanna. Negyven éve csücsül a karácsonyfa tetején. Egy fél emberöltő!

Az első négy-öt évben Joanna még annyira izgatott és büszke volt, hogy az ő angyalkája van a fa tetején, amit aztán két-három évnyi növekvő szégyenérzet követett, és elvezetett a szerencsétlen angyalkával szembeni, harminc éven át tartó nyílt utálathoz. Igaz, az elmúlt években mintha Joanna megenyhült volna, és amikor idén karácsonykor beléptem a nappaliba egy tál Jaffa piskótatallérral, észrevettem, hogy Joanna könnyekkel a szemében simogatja az angyalkát.

Ez meglepett, de hát végső soron ez az angyal majdnem egész életében ott volt neki.

Joanna a lovagjával érkezett, a focielnök Scott-tal. Arra számítottam, hogy náluk fogok karácsonyozni, Joanna háza annyira szépnek és karácsonyi hangulatúnak tűnik az Instagramon. Virágok és masnik meg egy igazi karácsonyfa. Az viszont nem tetszik, hogy a gyertyák túl közel vannak a függönyhöz, de hát Joanna felnőtt nő.

December 20-áig várt, hogy közölje velem, nálam karácsonyoznak, és hozzátette, hogy ne aggódjak az ételek miatt, minden előre meg lesz főzve, egy londoni étteremből hozzák magukkal. „Neked semmit sem kell főznöd, anya” – közölte Joanna, ami igazán sajnálatos, mert szívesen főztem volna.

Hogy miért jöttek hozzám? Nos, mivel karácsony este utaztak St. Luciára, de a járatukat az utolsó pillanatban átrakták a Heathrow-ról a Gatwickre, ami közelebb esik hozzám.

Úgyhogy kapóra jöttem, ami a legtöbb, amit az ember néha kívánhat magának, nem igaz?

Hadd mondjak el még valamit, amíg el nem felejtem. Libát ettünk vacsorára. Libát! Mondtam, hogy van pulykám, és betehetem a sütőbe, mire Joanna közölte velem, hogy a liba valójában hagyományosabb, mint a pulyka. A fenét hagyományosabb a pulykánál, feleltem, mire Joanna rávágta, hogy anya, ugye tudod, hogy a karácsonyt nem Charles Dickens találta fel? Erre azt feleltem, hogy még szép, hogy tudom (igazából nem voltam biztos benne, mire gondol, de úgy éreztem, kezdek vesztésre állni ebben a vitában), és amikor Joanna kijelentette, hogy „akkor marad a liba”, én ráhagytam, és azt feleltem: „Hozom a pukkantót!” Joanna erre lehurrogott, hogy „csak azt ne, anya, nem a nyolcvanas években vagyunk”. Ezt leszámítva kellemesen telt a karácsony, megnéztük a király beszédét, bár tudtam, hogy Joannát nem érdekli. Valójában nagyon én sem akartam megnézni, de mindketten tisztában voltunk vele, hogy nekem is kijár a győzelem. Szerintem Károly jó munkát végzett. Emlékszem, milyen volt az első karácsony az anyukám nélkül.

Joannától csodás ajándékot kaptam: egy termoszt, amit az űrben használnak, és amire ezt gravíroztatta: Boldog karácsonyt, anyu, és gyilkosságmentes új évet! Kíváncsi lennék, mit szóltak hozzá az üzletben. Virágot is vett, a focielnöktől pedig kaptam egy karkötőt, amelyet leginkább úgy jellemeznék, hogy figyelmes gesztus.

Az ajándékbontás csuda jó dolog ám. Megvettem Joannának Kate Atkinson új könyvét, meg egy parfümöt, aminek a nevét elküldte e-mailben, a focielnöknek pedig egy pár mandzsettagombot, amire szerintem ő is azt mondaná, hogy figyelmes gesztus. Mindig bele szoktam tenni a blokkot a dobozba. Anyám is így csinálta. Bár nem hinném, hogy visszavinné a mandzsettagombot, mivel a brightoni Marks & Spencerben vásároltam, a focielnök viszont a jelek szerint hol Londonban, hol Dubajban van.

Ma ebédeltünk a bandával, úgyhogy végre összejött a pulyka és a pukkantó is. Ragaszkodtam hozzá. Látszott, hogy Elizabeth mindkettővel szemben ellenvetéssel készül élni, de aztán meggondolta magát, valószínűleg elég elszántnak tűnhettem. Csakhogy elkövettem azt a sejtésem szerinti hibát, hogy meghívtam Mervynt is. Továbbra is úgy hiszem, fel fog olvadni, de tartok tőle, rossz ajtón kopogtatok. Azért, remélem, egy nap még a jó ajtón fogok kopogtatni. Mielőtt kifogynék az ajtókból. Vagy nem tudnék többé kopogni.

Ebéd után felmentünk Ibrahimhoz, Mervyn pedig hazament. Kiderült, hogy van egy internetes barátnője, Tatiana, akivel még soha nem találkozott, mégis pénzzel tömi. Ibrahim szerint Mervyn „szerelmi csalás” áldozata, és beszélni fog a dologról Donnával és Chrisszel. A rendőrség mikor áll újra munkába karácsony után? Gerry január negyedike környékén ment vissza, de a rendőrség valószínűleg nem ugyanaz, mint a nyugat-sussexi megyei tanács.

Íme az egymásnak vett karácsonyi ajándékaink listája:

Elizabethtől Joyce-nak: lábmasszírozó. Amilyet a tévében reklámoznak. Most is ebben vagyok. Mármint a lábam.

Joyce-tól Elizabethnek: Marks & Spencer vásárlási utalvány.

Elizabethtől Ronnak: whisky.

Ibrahimtól Ronnak: egy focista önéletrajza, akiről még soha nem hallottam. Nem David Beckham, és nem is Gary Lineker.

Rontól Elizabethnek: whisky.

Joyce-tól Ronnak: Marks & Spencer vásárlási utalvány.

Ibrahimtól Elizabethnek: A pszichopatateszt című könyv.

Elizabethtől Ibrahimnak: egy Kairót ábrázoló festmény, amitől Ibrahim elsírta magát, úgyhogy nyilvánvalóan beszélgettek róla valamikor, amikor én nem voltam jelen.

Joyce-tól Ibrahimnak: Marks & Spencer vásárlási utalvány. Ráadásul Elizabeth után következtem, szóval, úgy éreztem, jobban is kitehettem volna magamért.

Ibrahimtól Joyce-nak: Marks & Spencer vásárlási utalvány. Mázli!

Rontól Joyce-nak: a Káma-szútra. Nagyon vicces, Ron.

Ibrahimtól Alannek: egy sípoló telefon.

Alantől Ibrahimnak: egy agyagtábla, rajta Alan mancsnyomával. Ibrahim megint elsírta magát. Ez az!!

Rontól Ibrahimnak: egy hamis Oscar-szobor A legjobb cimborám felirattal. Ezen mind felhúztuk magunkat.

Iszogattunk, énekelgettünk egy kicsit. Ha hiszik, ha nem, Elizabeth nem tudja a Last Christmas szövegét. Bár, ami azt illeti, én sem tudom az In the Bleak Midwinterét. Végighallgattuk Ron huszonöt perces kirohanását a monarchia ellen, aztán mindenki ment a maga útjára.

Amikor hazaértem, kibontottam a Donnától kapott ajándékot, igazán kedves gesztus volt tőle, főleg azért, mert fogalmam sincs, mennyit keresnek a rendőrtisztek. Egy kis sárgaréz kutyus volt, ami ha az ember hunyorog, Alanre emlékeztet. A brightoni Kemptown Curiosban vette. A bolt Stephen barátjáé, Kuldesh Sharmáé, aki segített nekünk a legutóbbi ügyünknél. Nekem való helynek tűnik. Talán ellátogatok oda, mert most muszáj lesz Donnának is vennem valamit viszonzásképpen. Szeretem, ha van kinek vásárolnom.

Mindent egybevéve, nagyszerűen telt karácsony másnapja, most pedig arra készülök, hogy elbóbiskolok egy Judi Dench-film mellett. De az nagyon hiányzik, hogy Gerry itt nyámmogjon mellettem, kezében a Quality Street-es fémdobozzal, amelyben mindig otthagyja a csokipapírt. Annak idején bosszantónak találtam, de bármit megadnék azért, hogy újra ezt hallgassam. Gerry a Strawberry Delightot szerette, meg az Orange Crème-et, én pedig a Toffee Pennyt, és ha kíváncsiak a boldog házasság titkára, nos, ez az.

Joanna jól megölelt, amikor elindultak, és azt mondta, szeret. Meglehet, hogy a pulykát és a pukkantóst illetően nincs igaza, de azért van még pár trükk a tarsolyában. Milyen különös is a karácsony! Minden, ami rossz, rosszabbnak tűnik, a jó dolgok pedig még jobbnak.

Az én drága barátaim, az én édes kislányom. A férjem, aki meghalt, és vele együtt a butuska mosolyától is örökre búcsút kellett vennem.

Azt hiszem, most innom kellene valamire, úgyhogy igyunk a „gyilkosságmentes új évre!”.

4.

December 27., csütörtök, délelőtt tíz óra

Kuldesh Sharma örül, hogy túl van a karácsonyon. Végre újra a boltban lehet. A környékbeli kis üzletek közül sokan zárva tartottak az ünnepek után is, Kuldesh azonban december 27-én reggel újra kinyitotta a Kemptown Curiost.

Mint mindig, ezúttal is kiöltözött. Lila öltöny, vajszínű selyeming. Sárga félcipő. Ha az embernek boltja van, az olyan, mint egy színház. Kuldesh megnézi magát egy antik tükörben, elismerően bólint, és egy kissé meghajol.

Bejön ma bárki is? Valószínűleg nem. Ugyan kinek lenne szüksége egy art deco porcelánfigurára vagy egy ezüst levélbontóra karácsony után két nappal? Senkinek. Kuldesh majd csinosítgatja egy kicsit a boltját, átrendezi az árut, vet egy pillantást az online árverésekre. Lesz mivel elfoglalnia magát. A karácsony és a karácsony másnapja nagyon lassan telik, ha az ember egyedül van. Olvashat egész nap, és főzheti a rengeteg teát, de a magány akkor is körülöleli előbb-utóbb. Levegő be, sírás ki, az óra szépen lassan ketyeg, míg végre nyugovóra térhet. Ki sem öltözött karácsonyra. Kinek tette volna?

A szemközti barkácsbolt is nyitva. Az öreg Dave, akié az üzlet, októberben veszítette el a feleségét. Az asszony rákban halt meg. A kávézó is kinyitott a domboldalban. Egy fiatal özvegyasszonyé.

Kuldesh a bolt hátsó irodájában kortyolja a cappuccinóját. Alig pár perce nyitott ki, így meglepetésként éri a bejárat feletti csengő csilingelése.

Ki lehet az, ilyenkor, ezen a napon?

Kuldesh feltápászkodik az irodai székéből, a karjára bízva ehhez a munkát, amit korábban még a térde végzett, kisétál az üzletbe, és egy jól öltözött, kigyúrt negyvenes férfit lát maga előtt. Kuldesh odabiccent neki, és elfordul tőle, hogy úgy tegyen, mintha elfoglalná magát valamivel.

Az új vásárlókat legfeljebb csak egy pillantásra szabad méltatni. Vannak, akiknek szükségük van a szemkontaktusra, de a legtöbb embernek nincs. Úgy kell bánni a vevőkkel, mint a macskákkal, és várni, hogy ők menjenek oda hozzád. Ha túl nyomulósnak tűnsz, elriasztod őket. De ha jól csinálod, a vevők úgy vélik majd, valamiféle szívességet teszel azzal, hogy megengeded nekik, hogy a boltodban vásároljanak.

Ami ezt a bizonyos vevőt illeti, Kuldeshnek nincs miért aggódnia. Ő nem vevő, hanem eladó. Rövidre nyírt haj, drágán barnított bőr, az arcához képest túl fehér fogsor, ami mostanság divatos. A kezében pedig egy bőr sporttáska, ami drágábbnak tűnik, mint bármelyik portéka az üzletben.

– Magáé ez a hely? – Liverpooli kiejtés. Félelmet nem ismerő. Fenyegető? Talán egy kissé, de nem annyira, hogy megijesztené Kuldesht. Bármi is lapul abban a táskában, Kuldesh tisztában van vele, hogy érdekes lesz. Illegális, de érdekes. Na tessék, miből maradt volna ki, ha nem nyitja ki a boltot!

– Kuldesh vagyok – feleli Kuldesh. – Bízom benne, hogy kellemesen telt a karácsony.

– Idilli volt. El akarok adni valamit. Hoztam magának egy dobozt. Nagyon dekoratív.

Kuldesh bólint. Ismeri a dörgést. Nem igazán az ő biznisze, de a szokásos boltok vélhetően mind zárva tartanak az új évig. De akkor sem adja be a derekát harc nélkül.

– Sajnos nem veszek semmit – feleli. – Nincs elég helyem, előbb muszáj kisöpörnöm a készlet egy részét. Nem érdekelné egy viktoriánus kártyaasztal?

A pasas oda sem figyel rá. Óvatosan a pultra teszi a táskát, és félig kicipzározza.

– Rusnya, terrakotta doboz. A magáé.

– Messziről érkezett, ugye? – kérdezi Kuldesh, belekukkantva a táskába. A doboz sötét színű, közönséges kinézetű, a bevésett díszítést vastag réteg kosz fedi.

A fickó megvonja a vállát.

– Mind így vagyunk ezzel, nem? Adjon nekem egy ötvenest, holnap kora reggel itt lesz érte egy srác, aki megveszi magától ötszázért.

Van bármi értelme szót fecsérelni az egészre? Vitába szállni ezzel az alakkal? Elzavarni a boltjából? Nincs. Kiválasztották Kuldesh boltját, és semmit sem tehet ez ellen. Ad egy ötvenest a fickónak, berakja a táskát a pult alá, majd másnap reggel odaadja, és egy pillanatig sem aggódik azon, vajon mi lehet a dobozban. Néha így mennek a dolgok, és a legjobb, ha az ember nem akadékoskodik.

Máskülönben bedobnak egy Molotov-koktélt a kirakatüvegén.

Kuldesh három tízest és egy húszast vesz elő a kasszából, és átadja a pasasnak, aki sietve belegyűri a kabátzsebébe.

– Nem úgy néz ki, mint akinek szüksége van ötven fontra.

A pasas erre elneveti magát.

– Maga sem néz ki úgy, mint akinek szüksége van ötszázra, most mégis itt vagyunk.

– Fenséges a felöltője – jegyzi meg Kuldesh.

– Köszönöm. Thom Sweeney. Biztosan tisztában van vele, de ha a táskának lába kél, magának annyi.

– Tisztában vagyok vele. Egyébként mi van a dobozban? Csak kettőnk közt.

– Semmi – feleli a pasas. – Ez csak egy régi doboz.

A pasas megint elneveti magát, és Kuldesh is így tesz.

– Minden jót, fiatalember – mondja Kuldesh. – Van egy hajléktalan nő a Blaker Street sarkán, aki talán örülne annak az ötven fontnak.

A fickó bólint, és csak ennyit mond:

– Ne nyúljon a táskához!

És azzal távozik.

– Köszönöm, hogy benézett – szól utána Kuldesh, és feltűnik neki, hogy a férfi a Blaker Street felé indul. Egy motoros futár halad el mellette, a másik irányba.

Érdekesen indul a nap, de hát ebben a szakmában sok érdekesség történik. Kuldesh nemrég segített a barátjának, Stephennek, és Stephen feleségének, Elizabethnek lenyomozni pár könyvritkaságot és elkapni egy gyilkost. Elizabethnek van egy „nyomozóklubja”, bármilyen hihetetlenül is hangzik.

Holnap már más kezekben lesz ez a doboz, és az egészet elfelejtik, csak egy újabb példája azoknak a nem mindig feddhetetlen dolgoknak, amik erre a szakmára jellemzőek.

Csecsebecsék és zűrök, erről szólt a régiségkereskedés.

Kuldesh a pultra helyezi a táskát, és kicipzározza. A doboznak megvan a maga zömök bája, de nem olyasmi, amit eladhatna. Megrázza. Bizonyosan tele van valamivel. Ha tippelnie kellene, kokainnal vagy heroinnal. Kuldesh lesöpör némi földet a doboz tetejéről. Mennyit is érhet vajon ez az értéktelen doboz? Több mint ötszáz fontot, ez már biztos.

Kuldesh behúzza a táska cipzárját, és beteszi a pult alá. Rákeres a Google-on a heroin meg a kokain árára. Így majd kicsit gyorsabban eltelik a nap. Aztán elzárja a táskát a széfjében. Roppant balszerencsés lenne, ha épp ma rabolnák ki.

5.

– Nézze, Mervyn, amit mondani fogok, nem lesz kellemes hallani. Tatiana nem létezik. – Donna együttérzően kinyújtja a kezét, hogy Mervyn megfoghassa, de hiába teszi, amint azt Ibrahim is megmondhatta volna neki. Mervyn nem az a kézfogdosós típus. Biztonságos távolságból éli az életét.

Arra kérték Donnát, keresse fel Mervynt az otthonában, és beszélgessen el vele az állítólagos új szerelméről, Tatianáról. Joyce úgy vélte, egy rendőrtiszt talán komolyabb hatást gyakorolna Mervynre, bár Ibrahim észrevett valamit a férfi tekintetében a karácsonyi ebéd alkalmával, ami azt sugallta neki, hogy nem sok minden gyakorolt hatást Mervynre az élete során.

Mervyn halványan elmosolyodik.

– Attól tartok, fényképekkel és e-mailekkel tudom bizonyítani az ellenkezőjét.

– Vethetnénk egy pillantást ezekre a fényképekre, Mervyn? – kérdezi Elizabeth.

– Vethetnék egy pillantást a magánjellegű e-mailjeidre? – kérdez vissza Mervyn.

– Nem ajánlom – feleli Elizabeth.

– Tudom, hogy nehéz – mondja Donna. – És tudom, talán kínosnak érezheti…

– A legkevésbé sem kínos – vágja rá Mervyn. – Nem is járhatna messzebb az igazságtól. Ami azt illeti, kilométerekre jár az igazságtól, kedvesem.

– Talán valami félreértés – veti fel Joyce.

– Kommunikációs zavar. Ennyi az egész – mondja Ibrahim.

Mervyn megrázza a fejét, mint aki jól mulat.

– Lehet, hogy nem túl divatos, de bennem megvan az az apróság, amit úgy hívnak, hit, és amit, merem állítani, manapság nem becsülnek kellőképpen. Sem a rendőrségnél, sem máshol.

Miközben ezt mondja, Mervyn végigméri az egész bandát.

– Tisztában vagyok vele, hogy ti négyen vagytok errefelé a „menő fejek”, ez világos…

Ibrahim figyelmét nem kerüli el Joyce izgatottsága.

– …de nem mindig tudtok mindent.

– Én is mindig ezt mondom nekik, Mervyn – szólal meg Ron.

– Te vagy mind közül a legrosszabb – feleli erre Mervyn. – Csak Joyce miatt vagyok hajlandó elviselni benneteket. Ne feledjétek, hogy karácsony másnapján lemondtam az ebédről, csak azért, hogy legyen társaságotok.

– Amit nagyra is értékeltünk, Mervyn – feleli Elizabeth. – És elismerem, megvannak a magunk hibái mind egyénileg, mind csoportszinten, és úgy vélem, talán igazad van, amikor azt mondod, Ron a legrosszabb közülünk. De úgy hiszem, Donna mutatni fog neked pár dolgot, ami talán megingat.

– Nem fogok meginogni – vágja rá Mervyn.

Donna felnyitja a laptopját, és elkezd megnyitni pár ablakot.

– Nagyon kedves tőled, Donna, hogy ránk áldoztad a szabadnapodat – szólal meg Joyce.

– Igazán nincs mit – feleli Donna.

– Képzeld, Donna karácsony napján tartóztatott le valakit – meséli Joyce Mervynnek. – Nem is tudtam, hogy ilyet lehet.

– Mi követett el az illető? Rénszarvasrablást? – kérdezi Ron.

– Szexuális aktust próbált kezdeményezni – feleli Donna.

– Karácsonykor? – ingatja a fejét Joyce. – Az ember azt gondolná, ilyenkor mindenkinek tele a hasa.

Donna megtalálta, amit keresett, és most Mervyn felé fordítja a képernyőt.

– Mervyn, Joyce továbbította nekem Tatiana fényképét, amit elküldtél neki…

– Vagy úgy.

– Igen, továbbítottam – ismeri el Joyce. – Ne csinálj úgy, mint akit bosszant a dolog. Csak azért küldted el a fényképét, hogy felvágj vele.

– Bizony, bizony, a férfiúi hiúság – helyesel Ibrahim. Örül, hogy végre ő is mondhat valamit.

– Bombázó, bárki is legyen – jegyzi meg Ron.

– Ő Tatiana. És tartsd meg magadnak a véleményed! – feleli Mervyn.

– Pedig éppen erről van szó – szólal meg Donna. Megmutatja Mervynnek Tatiana fotóját, ami mellett pontosan ugyanaz a kép látható Donna laptopjának képernyőjén. Ugyanaz a nő, ugyanaz a fotó. – Bármelyik, az interneten fellelhető képre rá lehet keresni, és én is így tettem a Tatianát ábrázoló képpel. Látni fogja, hogy a fotó távolról sem egy Tatiana nevű illetőt ábrázol, hanem valójában egy Larissa Bleidelis nevű litván énekesnőt.

– Szóval Tatiana énekes? – kérdezi Mervyn.

– Nem, Tatiana nem létezik – feleli Donna.

A helyzet a napnál is világosabb mindnyájuk előtt, Mervyn azonban hallani sem akar róla.

Miközben Ibrahim hallgatja, amit Mervyn mond, arra gondol, hogy olyan, mintha a fociról próbálna beszélgetést folytatni Ronnal. Vagy a politikáról. Vagy bármi másról. Mervyn „képtelenségnek” nevezi ezt az új teóriát, sőt még azt is mondja rá, hogy badarság, és Ibrahim véleménye szerint Mervyn nem vetemedne ennél súlyosabb káromkodásra. Mervyn ellenáll, azt mondja, egy csomó másik fotója van még, magánüzenetek, szerelmes szavakkal. A szokásos. Ráadásul mappába rendezte őket, amitől Ibrahim némiképp megenyhül iránta.

Joyce méri rá a következő csapást.

– Hallottál már arról, amit „szerelmi csalásnak” hívnak?

– Nem, de a szerelemről igen – feleli Mervyn.

– Van róla egy tévéműsor – folytatja Joyce. – A BBC-n adják, a reggeli műsor után.

– Nem nézek tévét – mondja Mervyn. – Én csak úgy hívom, hogy gülüdoboz.

– Igen, sokan hívják így – jegyzi meg Elizabeth. – Nem te találtad ki ezt a kifejezést.

– Bár ez mellékes információ, és nem célzásképpen mondom – veszi át a szót Ibrahim –, de meglepően sok sorozatgyilkosnak nincs tévéje.

Joyce kutyája, Alan Ibrahim kezét nyalogatja, ami az egyik kedvenc foglalatossága. A többiek ezt a kettejük közti szoros kapocs megnyilvánulásának látják, miközben fogalmuk sincs róla, hogy Ibrahim mindig tart a zsebében egy adag mentás Polo cukorkát, miután felfedezte, hogy Alan rajong érte.

Donna újabb ablakot nyit meg a laptopján, még több fotóval.

– A csalók ugyanazokat a fotókat használják újra és újra. Van itt egy kanadai pilóta, egy New York-i ügyvéd, aztán itt ez a Larissa, és még sok hozzá hasonló. A szerelmi csalásokra szakosodott bandák egyszerűen csak megosztják egymással ezeket a képeket. Azt szeretik, ha valaki szép, de nem fenyegetően.

– Én is pont ezt szeretem – jegyzi meg Joyce.

Donna megmutatja Ibrahimnak a pilóta képét, és Ibrahim érti, miért találják vonzónak. Mert olyan állhatatos.

Mervynt mindez továbbra sem hatja meg, és azzal az ellenvetéssel él, hogy már öt-hat hónapja beszélget Tatianával. Naponta többször.

– Beszélgettek?

– Nos, levelezünk, de az ugyanaz – feleli Mervyn.

Ibrahim maga előtt látja ezt a magányos embert, ahogy igyekszik eltölteni az idejét. Senki sem keresi, senkinek nincs rá szüksége.

Joyce ezután felhívja Mervyn figyelmét arra, hogy ötezer fontot is küldött Tatianának, mire a férfi nagyképűen rávágja, hogy még szép, hogy küldött neki, mert ha annak, akit szeretsz, új kocsira, vagy teszem azt, vízumra van szüksége, segítesz neki. Egész egyszerűen ezt diktálja a jó modor.

– Majd meglátjátok! Tatiana január 19-én érkezik, és majd ha itt lesz, egész Coopers Chase a meakulpázásotoktól fog zengeni. Várni fogom a bocsánatkéréseteket.

Úgy döntenek, jobb, ha egyelőre ennyiben hagyják a dolgot, szedelőzködnek, és visszaindulnak Joyce-hoz, hogy megoldást találjanak erre a kutyaszorítóra. Elizabeth hazamegy Stephenhez, Joyce ezért megragadja az alkalmat, hogy megkérdezze Donnától, milyen volt a karácsony Bogdannal.

– Mindenhol ki van tetoválva?

– Többé-kevésbé – válaszolja Donna.

– Még ott is?

– Nem, ott nem. Joyce, senki sem mondta még magára, hogy perverz?

– Ne legyél olyan prűd – feleli Joyce.

Ibrahim azon tűnődik, mit kezdjenek Mervynnel. Nehéz ember, ez már biztos, és csak azért került a látóterükbe, mert Joyce képtelen ellenállni a mély hangnak és a titokzatosságnak. De Mervyn akkor is egy magányos ember volt, akit kihasználtak. Ráadásul nem is lenne rossz, ha a csütörtöki nyomozóklub projektje egyszer végre a szokásosnál lassabb tempóban csordogálna. Az újdonság erejével hatna az eddiginél kevésbé gyilkos ügy.

6.

Miközben Samantha Barnes a késő esti gin-tonikját kortyolgatja, odabiggyeszti Picasso aláírását a sorozatszámmal együtt egy galambos ceruzarajzra. Samantha az évek során olyan sokszor szignálta Picasso nevét, hogy egyszer véletlenül így írt alá egy hitelkérelmet a saját neve helyett.

Elkalandoznak a gondolatai. Ez a munka kellemes része. Ez és a pénz.

Picassót hamisítani jóval könnyebb, mint az ember hinné. Persze nem a nagy festményeket, ahhoz olyan képesség kell, amivel Samantha nem rendelkezik, de a vázlatokat, a litográfiákat, szóval azokat a dolgokat, amiket az emberek az interneten vásárolnak anélkül, hogy alaposabban szemügyre vennék, nos, ezeket gyerekjáték.

A valódi régiségekben van pénz, még szép, hogy van, de a hamisított régiségekben, a kamubútorokban, a kamuérmékben, a kamuvázlatokban még több pénz van.

Tegyük fel, hogy Samantha vesz egy 1950-es évekből származó Arne Vodder-íróasztalt háromezer-kétszáz fontért, aztán továbbadja hétezerért. Háromezer-nyolcszáz fontot kaszál rajta, ami szép összeg.

Viszont ha Samantha fizet ötszáz fontot egy Norman nevű fickónak, aki egy régi tehénistállóban dolgozik Singletonban, hogy készítse el neki egy Arne Vodder-íróasztal pontos másolatát, aztán ezt az asztalt eladja hétezerért, a nyeresége hatezer-ötszáz font lesz. És ahogy Garth szokta mondani, ki lehet matekozni, melyik éri meg jobban.

Hasonlóképpen, ha Samantha limitált kiadású Picasso-litográfiák hamisításával tölti az estét, ahogyan ma is tette, miután hazaért a bridzsklubból, az anyagköltség nagyjából kétszáz font lesz, de mire az összes képet eladja az interneten keresztül olyan londoniaknak, akiknek szimpatikus a gondolat, hogy a falukon tudhassák Picasso aláírását, és különösebben nem izgatja őket a litográfia eredete, Samantha tizenhatezer fontot fog keresni rajtuk.

Mindez pedig arra is magyarázatként szolgálhat, miért nincs már Samanthának jelzálog a házán.

Fotózni kezdi a Picassóit a webshopjához. Kétezer-ötszáz fontért fogja meghirdetni, de már ezernyolcszázért vihetik.

Samantha régen tisztességesen kereskedett; de tényleg. Akkor, amikor még Williammel együtt csinálták. Megvolt a kis boltjuk Petworthben, járták az országot, újabb portékákra vadászva, megvolt a hűséges vevőkörük, élvezték az alkudozást, jól szórakoztak, és valamennyit kerestek is rajta. De ahogy teltek-múltak az évek, a bolt megszokássá vált, és rájuk telepedett. Az egykor meghitt és biztonságos zugból kalitka lett, akár egy gyerekkori ház. Az országjáró beszerzőutak terhessé váltak, ugyanazok az arcok árulták ugyanazokat a porceláncicákat.

Samantha és William apró stiklikbe kezdtek. Sam és Billy. Csak a mulatság kedvéért, semmi másért. Muszáj, hogy valahogy elteljen a nap, nemdebár? Az egyik ilyen kis stikli vezetett el oda, ahol most van. Hogy hol van most? Nyugat-Sussex legszebb házában, miközben Picassónak tetteti magát, és a The Shipping Forecastot hallgatja.

Gyakran eszébe jut, hogyan is kezdődött az egész.

William hazahozott egy tintatartót, egy közönséges, otromba csúfságot egy sor másik kacattal, amiket Merseyside-ban szedett össze. Épp ki akarták dobni, amikor William fogadást ajánlott. Bizonygatta, hogy előbb el tudja passzolni ötven fontért ezt az értéktelen tintatartót, mint Samantha. Persze nem a törzsvevőiknek, és nem is olyannak, akiről lerí, hogy nem engedheti meg magának, csak hogy legyen mivel szórakoztatniuk magukat. Kezet ráztak, és folytatták a valódi régiségek kipakolását.

A következő nap William egy zárható üvegdobozban kitette a tintatartót a kirakatba, ezzel a cédulával: „Tintatartó, feltehetően Bohémiából, feltehetően a tizennyolcadik századból. Kérjük, személyesen érdeklődjön az árral kapcsolatban. Csak komoly érdeklődőknek.”

Huncut dolog volt? Igen, egy kicsit. Jó, hogy ezt tették? Nem, nem kellett volna ezt tenniük, de unatkoztak, szerelmesek voltak, és mulattatni akarták egymást. Nem tartozott a legszörnyűbb gaztettek közé, amit az ember a régiségbizniszben elkövethet. Amint ezt Samantha is jól tudja, minthogy mostanra már mindet elkövette.

Ha bejöttek a törzsvásárlók, vetettek egy pillantást a zárható üvegdobozra, és megkérdezték, mi olyan különleges ezen a hétköznapinak látszó tintatartón. Samantha és William csak vállat vontak – „valószínűleg semmi, ez csak megérzés” –, és mindenki hamar meg is feledkezett róla. Mígnem három héttel később egy nagydarab kanadai pasas, aki a bolt előtti mozgássérült parkolóhelyre állt, bejött és hétszázötven fontot fizetett érte. „Ezerről alkudta le” – vallotta meg William.

Samantha még egy Picassót szignóz, és cigarettára gyújt. Két dolgot nem tett Garth előtt: nem cigarettázott, és nem hamisított nagy tételben. Bár a cigarettafüst igazság szerint nagyon jól használható a papír öregítésére.

Párszor még eljátszották a „tintatartós” trükköt. Egy törött óra, egy vintage stílusú tányér, egy félkarú teddy mackó. A „régiségek” hálás otthonokba kerültek, a pénzt pedig, legalábbis a nagy részét, Samantháék eladományozták. Lelkesen fésülték át a nagy halom antikvitást, hogy megtalálják a következő kihívásukat: a zárható üvegdoboz legújabb lakóját. Ez lett kettejük titkos szórakozása.

Aztán William meghalt.

Épp Krétán nyaraltak. William úszni ment ebéd után, és elragadta az áramlat. Samantha a koporsóval együtt hazatért Angliába, majd őt is maga alá gyűrte az ár.

Az elkövetkező éveket olyan lelkiállapotban töltötte, amelyben túl szomorú volt ahhoz, hogy éljen, a halálhoz azonban túl rémült; a gyász és az őrület homályában botorkált, de a vevőit mindig egy csésze teával és mosollyal az arcán fogadta, végighallgatta jó szándékú, együttérző szavaikat, bridzselt, vitte a boltot, emlékezetből mormolva a bájcsevejt és a közhelyeket, minden ébredéskor abban bízva, hogy az lesz az utolsó napja.

Aztán egy reggel, körülbelül három évvel William halálát követően, beállított a boltjába a nagydarab kanadai, aki megvette tőlük a tintatartót. Pisztollyal a kezében.

És akkor megint megváltozott minden.

Samantha meghallja, hogy Garth belép a házba. Ekkora termettel soha nem lesz belőle halk férfi. De még ha képes is lenne arra, hogy halk legyen, nem lenne rá hajlandó.

Az éjszaka közepe van, Samantha ezért eltűnődik, merre járhatott, de néha jobb nem firtatni. Garthnak hagyni kell, hadd lehessen Garth. Még soha nem hagyta cserben Samanthát.

Látni fogja, hogy Samantha dolgozószobájában ég a lámpa, és nemsokára benéz hozzá egy pohár whiskyvel és csókkal.

Még pár Picasso, és nyugovóra térhet.

7.

Joyce

Van egy találós kérdésem.

Hogyan szilveszterezz a barátaiddal úgy, hogy korán ágyba is tudj bújni?

Csak mert épp most tettem így.

Fantasztikus szilveszteri buliban volt részünk ma este. Ittunk, visszaszámoltunk éjfélkor, és a tűzijátékot is megnéztük a tévében. Elénekeltük az Auld Lang Syne-t, Ron megbotlott egy dohányzóasztalban, és aztán mindenki hazament.

Úgyhogy nagyon boldog új évet kívánok mindenkinek, és ami a legjobb, még mindig csak este tíz van, szóval normális időben lefekhetek aludni.

Elárulom, hogyan.

Van a Wordsworth Courtban egy Bob Whittaker nevű remek fickó – nem a típusom, mielőtt még megfordulna a fejükben –, aki számítógépekben utazott, de már azelőtt, hogy az egész világ számítógépekben utazott volna. Egyedül szokott ebédelni, de nagyon barátságos. Tavaly épített egy drónt, végigröptette Coopers Chase felett, és aztán mindenkit meghívott a társalgóba, hogy együtt nézzük meg a filmet. Csodás volt, még zenét is adott hozzá. Látszottak a lámák meg a tavak, még az is, hogy az Ocado házhoz szállító furgonjainak a tetején ott virít az OCADO felirat – ezek tényleg mindenre gondoltak. Ha jól emlékszem, nyáron történt, még az első gyilkosság előtt, de az ember gyorsan elveszíti a fonalat, nem igaz? Bob a film után egy előadást is tartott a drónokról, ezen ugyan kevesebben vettek részt, de Ibrahim szerint nagyon jó volt.

Szóval a szilveszteri buli Bob ötlete volt. Kibérelte a társalgót meg a nagy vetítővásznat, és mindenkit meghívott. A végére már vagy ötvenen lehettünk. Ha az ember ilyen társaságban van, akkor szembesül igazán azzal, mennyire öreg. Mintha egy tükrökkel teli termen sétálna végig.

Mindenki hozott ennivalót, de főleg italt, és megnéztünk pár részt az Only Fools and Horsesból, amit Bob illegálisan töltött le.

Aztán 8.50 körül Bob átkapcsolta a képernyőt egy török csatornára, ahol három órával előttünk jártak, és már visszaszámoltak éjfélig. Fogalmam sincs, hol bukkanhatott rá Bob, azt képzelném, az interneten. Gondolom, a neten van török tévécsatorna, nem?

A török szilveszteri műsorban volt zene, táncosok, a műsorvezetőt ugyan nem értettük, de maguk is ismerik ezt a típust, szóval nagyjából sejtettük, mit mondhat. Megjelent egy visszaszámláló óra a képernyőn – a török számok ugyanazok, mint a mieink –, és egy rezesbanda rákezdett a török himnuszra vagy valami hasonlóra. Amikor a számláló a „10”-hez ért, mi is beszálltunk a visszaszámlálásba. És amikor nálunk este kilenc lett, Törökországban éjfélt ütött az óra, elkezdődött a tűzijáték, mi pedig összeölelkeztünk, ujjongtunk, és boldog új évet kívántunk egymásnak. A tévében egy rockzenekar kezdett játszani, Bob ezért lehalkította, Ron rázendített az Auld Lang Syne-ra, egymásba karoltunk, régi ismerősökre gondoltunk, és hálát adtunk az égnek, hogy még egy szilvesztert megérhettünk. Tíz perccel később, miután letudtuk a szilveszteri bulit, mindenki hazaszállingózott, hogy korán ágyba bújjon.

Ha az ember egy pillantást vet Bobra, amint az étteremben üldögél vagy a faluban kószál, talán unalmasnak találná. Halk, félénk fickó, és mindig szürke pulcsit visel a kikeményített fehér inge felett. Csakhogy ennek a jó embernek megvoltak az eszközei ahhoz, hogy egy csodás estével örvendeztessen meg minket. Aki el tudja intézni, hogy a török tévét nézhessük egy angol készüléken, és megvan benne az a jólelkűség, hogy felismerje, mennyire jól érezné magát mindenki, nos, az nem akármilyen ember.

Tudom ám, mi jár a fejükben, úgyhogy még egyszer elmondom: Bob nem a zsánerem. Bárcsak az lenne!

SMS-ben „boldog új évet!” kívántam Joannának, és azt válaszolta, hogy „BUEK”, mintha túl nagy fáradtságot jelentene lebetűzni a szavakat. Viktornak is „boldog új évet!” kívántam SMS-ben, amire azt válaszolta, hogy „kívánok neked egészséget, gazdagságot és bölcsességet, és azt, hogy a szépséged visszatükröződjön a körülötted élőkben”, ami sokkal inkább ínyemre volt. Ezután ittam egy pohárkával Gerryre, mint mindig.

Bernardra is emeltem a poharam, aki tavaly szilveszterkor még itt volt velünk, de most már elment. Jövő ilyenkor sem leszünk itt mindannyian, ez a rideg valóság. A sor végén állók kihullanak, de senki sem tudja, hol áll a sorban. Bár az én koromban azért van róla sejtésem. Hogy Ibrahimot idézzem: „A számok rosszul festenek.”

Persze azért sok mindent várok, és ez a lényeg. Mi értelme még egy évnek, ha az ember nem használja ki? Alig várom, hogy lássam, hogyan fog Donna segíteni Mervynen, még ha kissé ki is ábrándultam Mervynből. Miért nem lehet Bobnak olyan szemöldöke és búgó hangja, mint Mervynnek, és miért nem tud Mervyn olyan kedves és okos lenni, mint Bob? Annyira sekélyes vagyok, bárcsak ne lennék az!

Ha belegondolok, Gerryben egyszerre volt meg a kedvesség, az okosság és a szemöldök, szóval lehet, hogy az embernek életében csak egyszer jut ilyen férfi?

Hallom, ahogy Alan az íróasztalom lábát csapkodja a farkával, noha őfőméltósága az igazak álmát alussza.

Nagyon boldog új évet mindnyájuknak! Kívánok maguknak még sok-sok esztendőt.

8.

Az áldozat egy Kuldesh Sharma nevű férfi, akinek a holtteste egy ideje már itt volt. A pasas régiségkereskedő Brightonból. Reggel fél hét körül találta meg a kocsiját egy helybeli férfi kutyasétáltatás közben. A sötétben sétáltatta a kutyáját újév napján? Aha, na persze, ha te mondod, haver. De ez nem Chris problémája. Neki most a hullával kell foglalkoznia.

Ezért vannak most itt. Szinte már szép a kilátás, gondolja Chris, akinek látni a leheletét a csípős hajnali levegőben.

Mély kátyúkkal teli, keskeny út hatol keresztül a ködbe burkolózó kenti erdőn, és egy fakerítésnél ér véget, amely a birkák téli lakhelyét fogja körbe. Generációk óta sértetlen, évszázados életkép. Ezüstfehér ágak nyújtóznak felfelé, berácsozva az égszínkék eget.