Ripp Zoltán

Rendszerváltás
Magyarországon
1987–1990

– részlet –

Megjelent a Nemzeti Kulturális Örökség Minisztériuma és a Politikatörténeti Alapítvány támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

A kötet Az Oktatási Minisztérium Széchenyi-terv nemzeti és fejlesztési programja keretében készült

A borítón:
Ünneplő sokaság a harmadik köztársaság kikiáltásakor (Balatoni József felvétele – MTI)

Fotók:
Magyar Nemzeti Múzeum Történeti Fényképtár, Magyar Távirati Iroda Fotóarchívum

Első kiadás: 2006
© Földes György

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 273 8

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

I. A Kádár-korszak vége – 1987. június–1988. május

A válság

Korszakváltás és a válság természete

A kétpólusú világrend felbomlásának kezdete ⁙ A neoliberális doktrína ⁙ A „fellazítás” sikerei ⁙ Az előrelátás hiánya és a folyamatok tendenciája

A késői kádárizmus és a válság

A kádári szocializmusmodell és a társadalom ⁙ A kádárista kitörési kísérlet és következményei ⁙ A válság és a kádárizmus legitimációja

Magyarország és a Gorbacsov-jelenség

Peresztrojka – kísérlet a létező szocializmus fenntartására

A változó viszonyok és a magyar reformok esélyei

A rendszerkritika és a legalitás határvidéke

Radikális reformkoncepciók

Fordulat és reform ⁙ Reform és demokrácia

A gazdasági reformok és a politikai rendszer

Kibontakozási kísérlet vagy továbbgörgetett válság

Személyi változások, pozíciók az utódlási harchoz

Felemás fordulat

Hatalom és ellenzékei a puha diktatúrában

Ellenzékiség a kései kádárizmusban

Az ellenzéki csoportok és az MSZMP ellenzékpolitikája

Az ellenzék kategorizálása és az 1986-os párthatározat ⁙ új jelenségek – régi politika ⁙ Az 1956-os évforduló – az elmaradt átértékelés ⁙ Az ellenzékpolitika elbizonytalanodása

A „társadalmi szerződés” és a demokratikus ellenzék

Az ellenzéki utak elválása

A „második Monor” elmaradása ⁙ Eltérő stratégiák

A Grósz-kormány fogadtatása

A kormányprogram parlamenti vitája ⁙ A helyzet és értékelése

Lakitelek ’87 – a magyar demokrata fórum Megalakulása

A tanácskozás és résztvevői ⁙ A népi-nemzeti gondolat aktualitása ⁙ A nemzeteszme mint összetartó és szétválasztó erő ⁙ Pozsgay és a reformerek Lakiteleken

Pozsgay Lakitelek-nyilatkozata és a következmények

Illegális és féllegális ellenzékiség 1987 végén

Állambiztonsági nehézségek ⁙ Az ifjúsági probléma

Magyarország és a nemzetközi körülmények

A hídszerep

Feszültségek a szomszédsággal

A „glasznoszty” és Magyarország

A reform határai

A nemzedék- és irányváltás feltételei és akadályai

Az ideológiai rendezés kudarca

Az ideológia és a gazdaság

A pluralizmus csírái

A Magyar Demokrata Fórum működésének kezdetei

A Szabad Kezdeményezések Hálózata

A Fidesz megalakulása

Az első lépések ⁙ Támadás a Fidesz ellen

A szakszervezeti pluralizmus kezdete

Az Új Márciusi Front

Konzervatív hullám: variációk a szigorúságra

Az MSZMP és az ellenzékiség új jelenségei

Ellenzékiség és „alternatív gondolkodás” ⁙ Rendezetlen jogi viszonyok ⁙ Az MDF-jelenség és a pártvezetés ⁙ Igény a szigorításra ⁙ Fenyegetés és tűrés – az MDF „kezelésének” kísérletei ⁙ Fidesz-affér: a hatósági fellépés kudarca ⁙ Az elhallgatás taktikája és a tűréshatárok kijelölése

A reformradikalizmus korlátai

Hatalom, reform, ideológia

Vélemények és „hangulatok” ⁙ A reformok és a kommunista ideológia ⁙ A politikai intézményrendszer reformtervei és a párt vezető szerepe

A Kádár-korszak lezárulása

A váltás külső feltételei

Váltás a vezetésben – egy „közepes” döntés

A modernizáció és a hatalmi viszonyok

A politikai reformtervek és a pártértekezlet kompromisszuma

II. Reformkorszak vagy rendszerbomlás – 1988. június–1989. január

Modellváltás

Defenzíva és menekülési kísérlet

A reformdiktatúra korlátai

Gorbacsov és a „grósznoszty”

A fordulat stratégiája

„Szocialista piacgazdaság” – a liberalizált szocializmus kísérlete

A liberalizálás nemzetközi politikai feltételei

A magyar–szovjet tárgyalások és a kelet-európai feszültségek ⁙ Az amerikai tárgyalások ⁙ A magyar–román viszály

„Szocialista demokrácia” – a pártállam jogállamosítása

Alternatív reformtervek ⁙ Az MSZMP közjogi reformtervei

„Szocialista pluralizmus” az egypártrendszerben

A „vezető szerep” és a pluralizálás ⁙ A szövetségi politika újragondolása ⁙ A többpártrendszer mint veszély

Az ellenzékiség és a társadalom

A csendes többség és a politikai változások

Visszaperelt történelem

A TIB és a demokratikus ellenzék a Nagy Imre-évfordulón ⁙ A betiltott tüntetés és a múltértékelés új körülményei ⁙ A tüntetés és következményei ⁙ Erőpróba október 23-án

A nemzeti kérdés

Az Erdély-tüntetés jelentősége ⁙ A nemzeti irányvonal és az MSZMP megosztottsága ⁙ Erősödő konfliktusok a nemzeti kérdésben

„Dunaszaurusz”

Környezetvédelem vagy rendszerkritika? ⁙ Érvek és ellenérvek – a nyomásgyakorlás kísérletei ⁙ Döntés a folytatásról

Érdekharcok és szakszervezetek

A politika és az érdekvédelem között ⁙ A független szakszervezetek dilemmája ⁙ Konfliktusok és tárgyalások ⁙ A sztrájkjog és a Liga megalakulása

A többpártrendszer kialakulása

Az MDF megszervezése, út a párttá alakuláshoz

A második lakiteleki találkozó és a szervezet kiépítése ⁙ Párbeszéd vagy konfrontáció? ⁙ A párttá alakulás elvetése, vélemények a hatalomról ⁙ Nemzetközi kapcsolatok

A Szabad Demokraták Szövetsége megalakítása

A radikális ellenzékiség esélyei ⁙ Az SZDSZ alapító közgyűlése és elvi nyilatkozata ⁙ A rendszerváltó fordulat időszerűségéről és feltételeiről ⁙ Az SZDSZ irányzatai

A Fidesz térfoglalása

A Fidesz „helye” a politikában ⁙ Fidesz-kongresszus, a program elfogadása

A történelmi pártok újjászervezése

A Független Kisgazdapárt újjáalakítása és a program irányelvei ⁙ A Kisgazdapárt példája és az MSZMP ⁙ A Magyar Néppárt indulása ⁙ A történelmi szociáldemokraták esélyei és nehézségei ⁙ Kereszténydemokraták a múltból ⁙ Viszályok a történelmi pártok soraiban

Kettős szorításban: reformkényszer és hatalmi harc

Bizonytalanság és megosztottság az MSZMP-ben

Nézetkülönbségek és rivalizálás ⁙ A nyíltság következményei

Versengő egypártrendszer – az állampárt és az „alternatívok”

Az ellenzék helyzetének első felmérése a politikai bizottságban ⁙ Tanácstalanság és erőfitogtatás – az MSZMP KB szeptemberi ülése ⁙ Második nekifutás – a többpártrendszer perspektívája ⁙ Az egypártrendszer megerősítése ⁙ A „szocialista pluralizmus” koncepciójának bukása

Demokratizálás vagy demokrácia?

A jogállamosítás mint a rendszer felbomlasztásának tényezője ⁙ A törvény-előkészítő viták nyomásgyakorló szerepe ⁙ A választójogi reformtervek és a Független Jogász Fórum megalakulása ⁙ Közjogi reformkoncepció a parlament előtt és azon kívül ⁙ Szabad vagy irányított sajtó?

„Egy párt kell!” – változások az MSZMP-ben

Bomlás vagy bomlasztás? ⁙ Pozícióharcok a vezetésben ⁙ A nyilatkozatháború és polarizáló hatása ⁙ Az MSZMP tagoltsága és a platformszabadság ⁙ A Münnich Ferenc Társaság ⁙ Baloldali Alternatíva – marxista kiútkeresés ⁙ Az erkölcsi válság és a párttagság lázadásai

A múlt árnyai

A szovjet típusú szocializmus tarthatatlansága ⁙ „A negyven év” – a múlt mint tehertétel ⁙ A Nagy Imre-ügy „kezelhetősége”

Fordulóponton

A visszarendezés veszélye és esélye

Grósz Károly „fehérterroros” beszéde ⁙ A hatalom megosztásának elkerülhetetlensége ⁙ A rendkívüli állapot tervei

A fordulat nemzetközi feltételei

Az erőszak kilátástalansága és a lengyel példa ⁙ A szovjet álláspont ⁙ A nyugati kapcsolatok

Forgatókönyvek az átmenethez

Az MSZMP esélyei a hegemón szerep megtartására ⁙ Az új márciusi front javaslata: az átmenetről szóló tárgyalások

Döntésre érett helyzet – a fordulat előzményei

Pozsgay Imre második „nyilvánosság-puccsa” ⁙ A Politikai Bizottság rendkívüli ülése – a fordulat kezdete ⁙ Felbolydult párt, elégedetlen ország ⁙ Romló pénzügyi helyzet, beszűkült mozgástér, az IMF diktátuma

III. A tárgyalásos átmenet előkészítése – 1989. február–június

Az átmenet reformkommunista stratégiája

A reformkommunisták

1956 átértékelése és a következmények

A kétszakaszos átmenet stratégiája

A fokozatos, megegyezéses átmenet első tervei ⁙ A többpártrendszer elfogadása és az MSZMP javaslata a tárgyalásokra

A hatalom megőrzésének tervezett alkotmányos biztosítékai

Parlamenti viszontagságok

Kísérlet politikai egyeztető fórum létrehozására

Az előkészületek ⁙ Az MSZMP kétoldalú tárgyalásai ⁙ Ellenállás a változásokkal szemben az MSZMP-ben

A válságkezelés kudarca és a külkapcsolatok

A pénzügyi katasztrófa réme és a következmények

Változások a nemzetközi viszonyokban

Németh Miklós moszkvai tárgyalásai és a világgazdasági nyitás stratégiája ⁙ A nyugati diplomácia és a többpárti viszonyok Magyarországon ⁙ Diplomáciai leválás a „szocialista közösségről”

A rendszerváltó ellenzéki egység és az MSZMP

Az ellenzék nyílt színre lépése

Március 15. jelentése ⁙ Rendszerváltó célok ⁙ A tárgyalások feltételei

Az MDF programja és átmenetkoncepciója

Párt vagy mozgalom? ⁙ Az MDF első programkísérlete és az átmenet formája

A rendszerváltás liberális programja és forgatókönyve

A nyugatos liberalizálás feltételei ⁙ A rendszerváltó liberalizmus ereje és gyengeségei ⁙ A liberális rendszerváltó program három tényezője

Az Ellenzéki Kerekasztal megalakulása

Az MSZMP taktikája és az ellenzék

Sürgetés vagy kivárás? ⁙ Az MSZMP első tárgyalási kezdeményezése ⁙ Az ellenzék válasza és tárgyalási stratégiája ⁙ Az ellenzéki egység megingása

A bomlasztás taktikájának esélyei és a hatalmi pozíciók

Az ellenzéki kerekasztal tárgyalási koncepciójának kialakítása

Az MSZMP megosztottsága és a reformköri mozgalom

A reformmozgalom sajátosságai ⁙ Válság az MSZMP-n belül ⁙ Visszahúzódás az állampárti pozícióból ⁙ A reformköri mozgalom kibontakozása ⁙ Az elmaradt pártszakadás

Az erőviszonyok megváltozása

A „koordinált átmenet” esélye

Az ellenzék erősödése – tömegmozgalmak nélkül ⁙ Keleten a helyzet…

A Németh-kormány átalakítása és működése

Kényszerpályán a gazdaságpolitika ⁙ Viharok a tulajdonreform körül

A közjogi reform kormányzati tervei

Az alkotmánymódosítás terve ⁙ A párttörvénytervezet ⁙ Új választási törvények

Nagy Imre és társai újratemetésének előkészületei

A Nagy Imre-temetés „kezelése” az MSZMP-ben ⁙ Az újratemetés és az ellenzék

Polarizálódás az állampártban

Pozíciók, nézetek és félelmek a hatalmi elitben ⁙ A reformkörök és a hatalmi centrum konfliktusai ⁙ A reformkörök szegedi országos tanácskozása és az ellentétek erősödése

A kerekasztal-tárgyalások előkészítése

Kísérlet az ellenzéki egység felbomlasztására

Az MSZMP második tárgyalási javaslata ⁙ Ellenzéki elutasítás és folytatódó kísérlet a megosztásra

Az Ellenzéki Kerekasztal vitái

Az ellenzék viszonya az MSZMP-hez és irányzataihoz ⁙ Az MSZMP pozíciójának elbizonytalanodása ⁙ A kompromisszum határai

Úton a kompromisszum felé

Megállapodás a háromoldalú tárgyalásokról

Megállapodás a tárgyalások elveiről ⁙ A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások megnyitása ⁙ A tárgyalások témakörei és struktúrája

„Rendszertemetések”

A Nagy Imre-temetés

Rendszerbúcsúztatás – Kádár János temetése

IV. A kerekasztal-tárgyalások és a harmadik Magyar Köztársaság létrehozása – 1989. június–október

Változások a világpolitikában

Érlelődő fordulat – a gorbacsovi stratégia kilátásai

A „reformországok” leválása és a bomlás jelei a szovjetunióban ⁙ A szovjetellenesség határai ⁙ Peking vagy Varsó?

A lengyelországi tanulságok

Az Amerikai Egyesült Államok és Nyugat-Európa támogatása

A Bush-látogatás és a magyar remények ⁙ A nyugati gazdasági segítség

A Brezsnyev-doktrína vége és a szétváló szövetségesek

A szövetségi rendszer és a rendszerváltás perspektívája ⁙ Szakadás a Varsói Szerződés tagjai között ⁙ A moszkvai tárgyalások és szovjet kapcsolat az ellenzékkel ⁙ A továbbmérgesedő magyar–román viszony ⁙ A csehszlovák kapcsolat

A német kérdés – „átkelés a Rubiconon”

Belpolitikai változások a kerekasztal-tárgyalások időszakában

A kormány politikája és a gazdasági változások

Konfliktusok a tulajdon körül

Pártfinanszírozás és pártvagyon

Hatalmi viszonyok az MSZMP-n belül és a platformosodás

Vita a párt helyzetéről ⁙ A pártvezetés átalakítása ⁙ Az MSZMP vezetése a tárgyalások időszakában ⁙ Az „állagvédő” platformok megalakulása ⁙ A Népi Demokratikus Platform ⁙ A reformköri mozgalom törekvései ⁙ A reformköri konferencia és a Központi Bizottság

Az ellenzék színei

A szerves rendszerváltó erők és a történelmi pártok ⁙ A kerekasztal-tárgyalások résztvevői és a kimaradók ⁙ Radikálisok és mérsékeltek – a jövendő koalíció esélye ⁙ Az ellenzék irányzatai és a liberális elvek ⁙ Az erőviszonyok ⁙ Titkosszolgálati befolyásolás

A Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások

Az ellenzéki konfliktus modellje: a köztársasági elnöki vita

A gyorsítás szándéka és a „keményvonalas” kísérlet az MSZMP-ben

Patthelyzet

Ellenzékiség és koalíciós hajlandóság ⁙ Kilátástalan vita – elnapolt döntés ⁙ Konfliktus a tárgyalások elhúzódása miatt

Harc a nyilvánosságért

Az MSZMP céljai és tárgyalási stratégiája

Háttértárgyalás a Magyar Demokrata Fórummal ⁙ Erőviszonyok ⁙ A Nemzeti Kerekasztalnál elérhető eredmények ⁙ Politikai menetrend ⁙ A törvényhozás problémái

Alkukísérletek és repedések az Ellenzéki Kerekasztalnál

Az MDF csomagterve és a „globális” megállapodás elve ⁙ Az MDF álláspontja és a Pozsgay-kapcsolat ⁙ A liberálisok radikalizmusa ⁙ A két ellenzéki stratégia konfliktusa

Megállapodás vagy kudarc felé?

Összetűzések az MSZMP vezetésében ⁙ A kompromisszumok esélye

Szakítás – az ellenzéki egység felbomlása

A megállapodás és elutasítása

Az utolsó simítások és a remények ⁙ Az aláírás megtagadása és a megállapodás „átengedése” ⁙ Az aláírási ceremónia és a népszavazási kezdeményezés

A tárgyalások eredményei és az új köztársaság

Az alkotmány és a sarkalatos törvények

Új vagy módosított alkotmány ⁙ A pártok működésének szabályozása ⁙ A választási törvény ⁙ A büntetőjog felülvizsgálata ⁙ Az erőszak kizárása, a titkosszolgálatok és a Munkásőrség sorsa ⁙ Nyilvánosság és közszolgálati média

A köztársaság kikiáltása és az ötvenhatos örökség

A gazdasági tárgyalások kudarca

A gazdasági rendszerváltás koncepciói ⁙ A válságkezelés

Az állampárt felszámolása, az MSZP megalakítása

Hatalomátmentés vagy rendszerváltó legitimáció?

Megkésett átalakítás ⁙ A programtervezet és a kongresszus platformjainak megszervezése

Az alapító kongresszus

Platformszövetség, gyűjtőpárt ⁙ Az MSZP vezetői ⁙ Határozatok a népszavazási kérdésekről ⁙ Az állampárt felszámolásának következményei ⁙ A parlamenti viszonyok és a kormány leválása az MSZP-ről ⁙ Az ellenzék viszonya az MSZP-hez és a kormányhoz

V. A népszavazástól a kormányalakításig – 1989. november–1990. május

A rendszerváltás radikális antikommunista szakasza

A szabad demokraták stratégiája és a népszavazás

A népszavazás funkciója ⁙ Az antikommunizmus arculatváltása ⁙ Az SZDSZ arculata, ellenfeleik és szövetségeseik

A népszavazási kiskoalíció

A radikális, liberális, alternatív Fidesz ⁙ A szociáldemokraták és a hiteles baloldaliság ⁙ A Független Kisgazdapárt „átállása” és viszályai

Az MDF és a népszavazási bojkott kudarca

A Magyar Demokrata Fórum és a szocialisták ⁙ A bojkottfelhívás és következményei

A négyigenes népszavazás

Dominóelv – a szovjet tábor összeomlása

A berlini fal leomlása és a német egység

A csehszlovák bársonyos forradalom

A Ceauşescu-rezsim bukása és a balkáni változások

Románia: puccs vagy forradalom? ⁙ Nemzeti konfliktusok a Balkánon

A máltai csúcstalálkozó és következményei

A máltai csúcstalálkozó ⁙ Semlegesség vagy nyugati integráció? ⁙ A csapatkivonások ⁙ Diplomáciai sikerek

Kormányzárás

A gazdasági káosz elkerülése

A „nemzeti csúcs” kudarca ⁙ A Híd-csoport, a Kék Szalag Bizottság és az „Indulatos röpirat” ⁙ A megszorító gazdaságpolitika és a tiltakozó akciók

Dunagate

A III/III. csoportfőnökség „irányvonala” ⁙ A botrány és következményei

A médiaháború kezdete

Többpárti vagy pártatlan felügyelet ⁙ A választások és a média feletti befolyás

Bellum omnium…

Politikai irányzatok és pártjaik

A keresztény-konzervatív-nemzeti radikális pártcsoport ⁙ Liberálisok – szövetség és rivalizálás ⁙ A szétesett baloldal

Rendszerváltó antikommunizmusok

Leválás a Kádár-korszakról, avagy a bűnbakképzés ⁙ Az antikommunizmus-vetélkedő ⁙ Kiszorítás a hatalomból ⁙ „Kommunisták” az antikommunizmusban

A választási harcok résztvevői

Szocialisták a lejtőn ⁙ „Tudjuk! Merjük! Tesszük!” – az SZDSZ felemelkedése ⁙ A „nyugodt erő” – az MDF ⁙ „Hallgass a szívedre!” – a Fidesz arculatkampánya

Választások és kormányalakítás

Az első forduló és a győzelmi esélyek

Szövetségek és kilátások ⁙ Behozhatatlan hátrány

A végeredmény és a koalíció létrehozása

A jobboldali koalíció

Az MDF–SZDSZ-paktum

A megállapodás indítékai és szereplői ⁙ A paktum megkötése ⁙ Az SZDSZ érvei és szándékai ⁙ Antall József pozíciójának megszilárdulása ⁙ A paktum nemzetközi és hazai fogadtatása

Az új parlament és az Antall-kormány megalakítása

Epilógus

Jegyzetek

Előszó

I. A Kádár-korszak vége

II. Reformkorszak vagy rendszerbomlás

III. A tárgyalásos átmenet előkészítése

IV. A kerekasztal-tárgyalások és a harmadik Magyar Köztársaság létrehozása

V. A népszavazástól a kormányalakításig

Irodalom

Rövidítések jegyzéke

Névmutató

Előszó

A jelenkortörténet-írás örökös gondja, hogy egy korszak mikor tekinthető lezártnak, mikor érnek meg a feltételek a közelmúlt tudományos igényű feltárásához. Nyilvánvalóan nem csupán arra van szükség, hogy a források hozzáférhetők legyenek, és hogy ne álljanak politikai megfontolások a munka hátterében, de az is elengedhetetlen, hogy felismerhetők és megrajzolhatók legyenek a nagyobb léptékű történelmi mozgások, a fő tendenciák, amelyek a tárgyalt korszak fejleményeit meghatározzák.

A gyakran emlegetett „történeti távlat” kialakulásához nyilvánvalóan nem elegendő az a másfél évtized, amely 1990 tavasza, a rendszerváltó szabad választások óta eltelt. Sok vita folyik arról a napjainkban is zajló folyamatról, amelyet globalizációnak (vagy a globalizáció új szakaszának) nevezünk, de szaporodnak és mélyülnek róla az ismereteink is. A világgazdasági változások és a politikai fordulat között egyértelmű az összefüggés. A nyolcvanas években a világ tőkés centrumában kibontakozó konzervatív-neoliberális offenzíva a korszakváltás politikai formájaként jelent meg, Ronald Reagan elnöksége idején az Amerikai Egyesült Államok politikáját a Szovjetunió legyőzésének, az egyre világosabban megmutatkozó gazdasági erőfölény érvényesítésének szándéka jellemezte, bár ekkor még kevesen gondolták, hogy valóban közeleg a kétpólusú világrend felbomlásának ideje. A világrendszerváltás meghatározó tényezője volt, hogy a külön gazdasági és hatalmi-politikai integrációba szervezett „szovjet tábor” alulmaradt a hatékonysági versenyben. Az ennek kényszerű belátása nyomán a Szovjetunióban elindult változás volt az előfeltétele, hogy viszonylag békés folyamatként menjen végbe az a gyökeres átalakulás, amelynek során egy új globális gazdasági és hatalmi világrend formálódik. A hosszú átmenetnek ez a korszaka nem ért véget, a korábbi kétpólusú világrendszert felbomlasztó politikai fordulat azonban visszavonhatatlanul lezajlott, így a történettudomány eszközeivel is vizsgálható.

I.

Az 1980–1990-es évek fordulója nemcsak a Kádár-rendszer végét hozta el Magyarországon, hanem legalább annyira az új korszak kezdete, megalapozása is volt. Ekkor szerveződtek meg azok a politikai erők és emelkedtek ki azok a személyek, amelyek és akik az új korszak meghatározó tényezői, illetve szereplői lettek.

Amint a cím is jelzi, e könyv tárgya a magyarországi rendszerváltás. De mit is jelent ez a fogalom valójában? Pusztán az időhatárok megadásával egyértelmű-e, hogy Magyarország történetének egy adott, jól meghatározható korszakát értjük alatta? Óvatosságra int, hogy milyen különös karriert futott be a rendszerváltás fogalma azóta, hogy használata 1989 tavaszán polgárjogot nyert. Az 1990-es választásoktól kezdve minden hatalomra jutott politikai erő szerette volna elérni, hogy a rendszerváltás kiteljesítése és ezzel lezárása az ő nevéhez kapcsolódjon. Ennek következtében a rendszerváltás fogalma egy már-már „végtelenített” folyamat jelzésére szolgál: a hosszú átmenet közjogi, politikai, gazdasági, sőt társadalmi vonatkozásaira egyaránt kiterjed. Amennyiben a rendszerváltás egyszerűen szinonimája a nemzetközi szakirodalomban elterjedt átmenet (transition) fogalmának, legfeljebb a hagyomány ápolása ad értelmet használatának. Van azonban létjogosultsága annak, hogy szűkebb értelemben, az átmenet „politikai szakaszának”, a politikai rendszer megváltozása folyamatának jelölésére alkalmazzuk. A rendszerváltás ebben az értelemben annak a hatalmi-politikai átrendeződésnek a leíró fogalma, amely elindította, egyáltalán lehetővé tette a piacgazdaság és a polgári berendezkedés kialakulását, egyúttal az országnak az euro-atlanti gazdasági és politikai rendszerbe integrálódását. Ebben a szűkebb értelemben tehát a rendszerváltás fogalma azt a folyamatot jelöli, amelynek során az államszocializmus egypártrendszerű berendezkedését fölváltotta a liberális jogállam és a plurális parlamenti demokrácia.

Amikor Timothy Garton Ash 1989 nyarán, a lengyel és a magyar átmenet elemzése során megalkotta a refolúció fogalmát,1 a folyamat kétarcúságára mutatott rá: forradalmi jellegű változások indultak el, amelyeket azonban a fennálló rendszer reformokkal való átalakítása révén hajtanak végre. Sok egyéb kifejezés is született az átmenet formájának jelzésére, így a „tárgyalásos” vagy „kialkudott” forradalom,2 illetve az „alkotmányos forradalom”. Kis János a lezajlott folyamatot elemezve és sajátosságának jellemzésére a koordinált átmenet kategóriáját vezette be.3 Ezek a fogalmak mind arra utalnak, hogy az új rendszer megteremtését a hatalom és az ellenzék képviselői a jogrend közösen elhatározott (de kemény küzdelmekben kialkudott) megváltoztatásával, békésen hajtották végre – függetlenül attól, hogy a tárgyalásos átmenet szereplői a végeredményt korántsem egyformán képzelték el.

A rendszerváltás kategóriával jelölt folyamat három fontos tényezőjét érdemes elöljáróban kiemelni:

1. A békés rendszerváltás a felbomló államszocializmusból a globalizálódó kapitalizmusba való átmenet politikai formájaként értelmezhető. Nem volt eleve elrendelt, hogy a két világrendszer közötti hatékonysági verseny eldőlte után erőszak nélkül bomoljon fel a kétpólusú világrend. Válsághelyzetre adott inadekvát politikusi válaszok gyakorta vezetnek katasztrófához. A nagyhatalmak közötti viszonyok, a szovjetunióbeli események alapvetően határozták meg Kelet-Közép-Európa sorsát a nyolcvanas–kilencvenes évek fordulóján. A szovjetunióbeli politikai változások nélkül a valójában „fenntarthatatlan” állapot még jó ideig fennmaradhatott volna. A Mihail Gorbacsov nevével fémjelzett új politika eredeti szándékaitól függetlenül vezetett el oda, hogy a világrendszerváltás kataklizma nélkül bekövetkezzék.4

2. Korántsem egyszerű a leváltott rendszer mibenlétének meghatározása.5 A probléma megnyugtató lezárásáig még sok történeti és elméleti kutatásra lesz szükség, valamint arra, hogy az ezzel kapcsolatos viták mentesüljenek a direkt politikai megfontolásoktól. Annyi azonban megállapítható, hogy a szovjet típusú államszocializmus különféle variánsának átfogó kifejezésére bevezetett „létező szocializmus” fogalma annak elfedésére szolgált, hogy „a szocializmus” nem létezett – legalábbis saját ideológiai normái szerint, amennyiben ezt a rendszert a „kommunizmus előszobájaként” tartotta számon a hivatalos ideológiai kánon. A rendszert működtető kommunista párt ideologikusan tagadta a kapitalizmus piaci működési módját, ennek jegyében a politika által vezérelt államgazdasági rendszert épített ki, de mindezt úgy tette, hogy végső soron mégsem tudott elszakadni a világgazdaságot uraló tőke logikájától.6 Annál erőteljesebben létezett a „szocialista világrendszer” évtizedeken át globális hatalmi tényezőként, ha úgy tetszik, a Nyugat ellenpólusát és vetélytársát jelentő „második világként”.

A „létező” államszocializmus egy szocialisztikus elemekkel dúsított, ám lényegét tekintve diktatórikus félperifériás modernizációs kísérletet valósított meg. Az államszocialista berendezkedés létrehozóinak eredeti ambíciója nem csupán a tőkés centrum országaihoz való felzárkózás, hanem azok lehagyása is volt, ez egyenesen következett a „történelmileg magasabb rendű” rendszer ideologikus önlegitimációjából. Reménytelen kísérletnek bizonyult azonban, hogy a piaci logika alapján működő kapitalizmust a központosított állami tervgazdasággal mint hatékonyabb működéssel próbálják „túlnőni”. Modernizációs kísérletként az államszocializmusnak voltak saját normái szerint számba vehető eredményei, de súlyos torzulásai és korlátai következtében legkésőbb a nyolcvanas évekre kiütköztek azok a kórtünetek, amelyek egyértelművé tették a rendszer versenyképtelenségét. A rendszer megszüntetése, vagy alapvető megreformálása maradt az alternatíva. A radikális reformot a tőkés centrum piaci terjeszkedését biztosító globalizáció kényszerítette ki, ennek megfelelően a liberalizálás útját követte, és nem a rendszer versenyképességének javításához (ezáltal a válság túléléséhez), hanem a felbomlásához vezetett. A tőkelogikán túllépő „igazi szocializmus” megvalósításának – jóllehet a bomlás időszakában is gyakorta hivatkoztak rá mint a reformokkal elérendő célra – nem volt realitása; nem mutatkoztak sem gazdasági, sem társadalmi, sem politikai feltételei.

3. A rendszerváltás története a rendszer felbomlásának és tudatos megváltoztatásának egymásba fonódó folyamata. A rendszer fenntartásának gazdasági alapjai egyre fogyatkoztak, ugyanakkor a politikai rendszer arra volt felépítve, hogy ellenálljon a „burzsoá restaurációra” irányuló minden kísérletnek. A hatalmat gyakorlók kizárólag a politikai vezetés által elhatározott, felülről ellenőrzött és irányított reform keretében tudták elképzelni a változtatásokat. A politikatörténeti vizsgálat döntő kérdése, hogy miként alakultak ki a váltáshoz szükséges politikai feltételek. Nem az történt, hogy a kései Kádár-korszak ellenzéke a hagyományos értelemben megdöntötte az államszocializmust. A hatalom köreiben megindult erjedés, a reformtörekvések és azok következményeinek (a megvalósulthoz képest egészen másként elgondolt vagy egyáltalán nem tervezett hatásának) elemzése nélkül nem tárható fel a békés átmenet. A rendszerváltás kategóriája ugyanakkor ellentétpárja is a reformkommunisták által elképzelt „modellváltásnak”. Kifejezi annak az eredeti változtatási koncepciónak az elégtelenségét, amelyet a rendszer megmentésének „gorbacsovista” terve tartalmazott. A kétféle törekvés fogalmi megkülönböztetése alapvetően fontos, különben relativizálnánk azt az éles politikai küzdelmet, amelyet a rendszerváltók a rendszer fenntartását óhajtókkal, illetve a reformer „modellváltókkal” vívtak. Az ellenzéki szervezeteknek pótolhatatlan szerepük volt abban, hogy az elmélyülő gazdasági-pénzügyi válságot immár politikai-legitimációs válságként tudatosítsák, és felmutassák a fennálló rendszerrel szembeni alternatívát.

II.

Mivel a kelet- és közép-európai rendszerek sorsa elsősorban nem a „szocialista világrendszer” egyes országaiban bekövetkezett történéseken, hanem a világpolitikai fejleményeken múlott, a magyarországi (valamint a lengyel, a keletnémet, a csehszlovák és a többi) rendszerváltás is csak e nagy világtörténelmi folyamat keretében vizsgálható érvényes módon. Ez a megfontolás azonban nem zárja ki, hanem kifejezetten meg is kívánja egy-egy ország rendszerváltó folyamatának külön vizsgálatát. A lengyel és a magyar tárgyalásos átmenet, a fal leomlása Berlinben, a csehszlovák bársonyos forradalom, Jugoszlávia felbomlásának kezdete, de még a puccs jegyeit magán viselő romániai „forradalom” vizsgálata is azt mutatja, hogy a térség politikai történései nem csupán következményei, hanem aktív alakító tényezői voltak a lezajlott világtörténelmi léptékű folyamatnak. Alapos történeti vizsgálatok mutathatják meg, hogy miként tölthették be ezt a szerepüket az egyes országokban lezajlott események.

A rendszerváltáshoz vezető politikai folyamatok felderítése, a hatalmi harcok bonyodalmas történetének feltárása önmagában is elegendő feladat. Mégis óhatatlanul fölmerül a kérdés vagy inkább a kérdésbe foglalt igény: lehetséges-e olyan politikatörténeti munka készítése, amely képes az átmenet összes lényeges tényezőjének megjelenítésére? Másként fogalmazva: éppen a politikatörténeti megközelítés alkalmas-e erre?

A nyolcvanas évek közepétől a rendszer radikális reformját követelők gondolkodását meghatározta az a korábbi reformkorszakok kudarcainak tanulságaira is építő tézis, mely szerint a politikai reformok hiánya akadályozza meg – akármennyire fellazult is az államszocialista „puha diktatúra” –, hogy a piaci elemeket a rendszerbe illesztő gazdasági reformok valóban eredményesek legyenek. A nyolcvanas években az adósságcsapdába esett, műszaki és technológiai téren egyre vészesebben lemaradó, elavult termelési szerkezettel rendelkező Magyarországon a gyors ütemben mélyülő válság aláásta a kádárista rendszer legitimációjának alapjait. Kiderült, hogy a korábbi módszerekkel nincs esély a gazdasági válság „kezelésére”.

A válság elmélyülése együtt járt azzal, hogy Magyarország függésének jellege alapvetően megváltozott, márpedig a továbbiakban ez a körülmény döntően alakította a feltételeket, megszabta a politikai és gazdasági vezetők mozgásterét. Ugyanekkor a külpolitikai körülmények lehetővé tették, hogy megkezdődjön az eredményes reformok akadályának tekintett politikai intézményrendszer átalakítása. A politikai transzformáció volt az előfeltétele a gazdasági rendszer megváltozásának. Ezért a politikai szférát érintő átalakulás története akkor is az események gerincét alkotja, ha egyébiránt elismerjük a gazdasági tényezők primátusát. A széles értelemben vett politikatörténet nélkül nem tárgyalhatók a gazdasági fejlemények, a gazdasági körülmények lényegének feltárása nélkül viszont üresjárat a hatalmi harcok értelmezése. A hatalmi-politikai és a gazdasági tényezők együttesen, egymásra hatva vezettek el a rendszerváltáshoz.

A rendszerváltás történetének feldolgozásában a politikatörténeti szempont középponti helyét indokolja, hogy innen kiindulva tárgyalható valamennyi, az átmenet szempontjából fontos terület. Hátránya lehet, hogy a feldolgozásban nem kapnak feltétlenül jelentőségüknek megfelelő terjedelmet a gazdasági szempontok, beleértve a nemzetközi körülmények gazdasági összetevőit. A kelet-közép-európai régió kedvező terepe lehetett a tőkés centrum gazdasági terjeszkedésének, amennyiben a mindig is létezett nyugatos orientációt csak „ki kellett szabadítani rabságából”. A nyugati hatalmak, mindenekelőtt az Egyesült Államok politikája éppen erre irányult, amikor a fejlett világhoz való csatlakozás alternatíváját kínálta az államszocialista országok számára, és ennek feltétele „csupán” belső politikai viszonyaik megváltoztatása, valamint az egyébként is versenyképtelen külön keleti integráció felbomlasztása volt. A térségben végbement rendszerváltások az integrálódás vagy kirekesztődés alternatívára reflektáltak, amely az Európához való csatlakozás programjában jelent meg. Ennek realitását jelezte, hogy Gorbacsov is a „közös európai otthon” megteremtését szorgalmazta.

A politikatörténeti fejleményekhez szorosan kapcsolódik az a körülmény, hogy a rendszerváltás társadalmi támogatottsága mindenekelőtt a fejlett Nyugat fogyasztói-jóléti társadalmainak ideájához kapcsolódott. Pedig a globalizációs folyamat, amely egyszeriben reménytelivé tette az eszménykép elérését, egyúttal a jóléti állam vágyott modelljét is megrendítette. A „szeretnénk mi magunknak az ő problémáikat” típusú önáltatás és illúzió nagyban hozzájárult ahhoz, hogy Magyarországon kiterjedt társadalmi mozgalmak nélkül is széles körű támogatottsága legyen a rendszerváltó folyamatnak. A magyar társadalom a nyolcvanas évek végére fordulóponthoz érkezett, s ezt egyszerre kísérte aggodalom és remény. Magyarország hatalmas társadalmi átrendeződés előtt állt, de a nyolcvanas évek végén a milliók életét felforgató változásoknak még csak az előszele volt tapasztalható: az életviszonyok nagy társadalmi csoportokat érintő folyamatos romlása, a munkanélküliségtől való fenyegetettség növekedése, a felhalmozott tartalékok felélése, vagy éppen a „második gazdaság” kínálta lehetőségeket kihasználva túlmunka vállalása formájában. Mindezen jelenségek mellett a rendszerváltás időszakának jellegzetes társadalomtörténeti fejleménye az a küzdelem volt, amely a rendszerváltó elitbe és az átmenet nyertesei közé való bekerülésért indult, ez pedig lényegesen befolyásolta, hogy kik vettek részt aktívan a politikai küzdelmekben.

A könyv politikatörténeti megközelítésmódjából következik a történet szakaszolása is. Több fontos tényező indokolja, hogy miért 1987 közepét választottam kiindulópontnak:

1. Gorbacsov 1987-ben tette végképp egyértelművé tette, hogy a Szovjetunió politikáját a „peresztrojka” és a „glasznoszty”, vagyis az átalakítás és a nyíltság határozzák meg, az SZKP Központi Bizottsága júniusban határozott gyökeres gazdasági reform elindításáról, és mindennek jelentős hatása volt a magyarországi fejleményekre.

2. A Magyar Szocialista Munkáspárt vezetői felismerték, hogy a pénzügyi-gazdasági válság elmélyülése nyomán immár legitimációs válság fenyegeti a rendszert, ha nem látnak hozzá egy minden korábbinál radikálisabb reformhoz, ezért júniusban Grósz Károlyt választották miniszterelnökké, majd a Központi Bizottság kibontakozási programot fogadott el.

3. Ugyanebben az időszakban alternatív politikai programok jelentek meg, és nem csak a radikális reformértelmiség jelentkezett átfogó tervezetekkel. „Társadalmi Szerződés” címmel júniusban a demokratikus ellenzék meghatározó csoportja, az illegális Beszélő köre megfogalmazta és kiadta az átmenetről szóló első részletes elgondolást.

4. Az 1987 nyarán megkezdett szervezőmunka után a népi-nemzeti értelmiségi csoport tagjai szeptemberben Lakiteleken megalakították a Magyar Demokrata Fórumot, amely hamarosan a legbefolyásosabb ellenzéki szervezetté vált.

A monográfia 1990 májusával zárul, amikor a szabad választásokat követően megalakult Antall József kormánya. Ez politikatörténeti értelemben feltétlenül új korszak kezdetének tekinthető. Az átmenet folytatódott, de a rendszerváltást eredményező hatalmi-politikai küzdelem lezárult. Az új köztársaság működésének közjogi alapjait már a kerekasztal-tárgyalásokat követő törvényalkotás létrehozta, de a szabad választások eredményeként kezdték el kétségbevonhatatlanul legitim politikai erők működtetni a demokratikus jogállam intézményeit.

🞰

A könyv öt nagy fejezetre tagolása a rendszerváltás történetének jól elkülöníthető szakaszait követi. A szakaszhatárokat karakteres, valódi változásokat hozó események jelzik. Az első rész az 1988. májusi pártértekezlettel, Kádár János leváltásával és Grósz Károly miniszterelnöknek az MSZMP főtitkárává választásával zárul. A második rész 1989 elejéig tekinti át a Grósz Károly fémjelezte reformkísérletet és annak kudarcát, amelynek során a rendszer bomlási folyamata felgyorsult, és de facto kialakult a többpártrendszer. A szakaszhatár: 1956 átértékelése és a többpártrendszer elfogadása. A harmadik rész az átmenet terveinek megszületését és az átmenetről szóló előkészítő tárgyalások konfliktusos folyamatát tekinti át 1989 februárjától júniusáig. A szakaszhatár a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalásokról szóló megállapodás aláírása, amellyel csaknem pontosan egybeesett a rendszerváltás legfontosabb szimbolikus eseménye, Nagy Imre és mártírtársai újratemetése. A negyedik rész a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások, az alkotmányozás és a sarkalatos törvények megalkotásának periódusát öleli fel 1989 júniusától októberéig, a harmadik Magyar Köztársaság kikiáltásáig. Végül az ötödik rész a hosszú választási harc időszakát, az 1989. őszi népszavazási kampánytól a parlamenti választásokig, illetve a kormányalakításig terjedő szakaszt tárgyalja.

III.

A rendszerváltás történettudományi feldolgozásának kulcskérdése a források kutathatósága és vele együtt a forráskritika lehetősége. A kilencvenes években a tranzitológia szinte önálló „iparággá” vált, a témának hatalmas hazai és nemzetközi politológiai irodalma keletkezett,7 amelyet persze nem választ el kínai fal a politikatörténeti megközelítéstől. Könyvem forrásbázisa (és metodikája) azonban jelentősen különbözik a politológiai megközelítésmódot alkalmazó feldolgozások többségétől: mindenekelőtt az elsődleges források vizsgálatára épül.

A legfontosabb feldolgozott dokumentumok – természetesen az érvényes szakirodalom mellett – a következők voltak:

A primer források közül is az élre kívánkoznak a Magyar Szocialista Munkáspárt iratai, amelyeket a Magyar Országos Levéltár (MOL) őriz. Az MSZMP Központi Bizottsága 1989. évi jegyzőkönyveit két vaskos kötetben már korábban közreadták,8 a legfontosabb források azonban nem ezek, hanem a Politikai Bizottság, illetve a Politikai Intéző Bizottság és az Elnökség üléseinek jegyzőkönyvei. Ugyancsak nélkülözhetetlen információkat tartalmaznak a központi pártapparátus egyes osztályain készült, illetve oda beérkezett iratok. Ezen a téren nem a dokumentumok csekély száma, hanem éppen ellenkezőleg, az iratok bősége, ezáltal a lényeges információk kiválasztása jelenti a nehézséget. Segítették a munkát az MSZMP korabeli határozataiból válogatást tartalmazó kötetek.9 Sok fontos, egyébként nem vagy csak nehezen elérhető forrást adott közre az MSZMP reformköreinek dokumentumait tartalmazó kiadvány.10 Az MSZMP vezető szerveinek korábban hozzáférhetetlen (mert hangfelvételről még írásos formába át sem tett) 1989-es irataiból az 1999. június 10–12-én Budapesten rendezett nemzetközi konferenciára készült, Békés Csaba és Malcolm Byrne főszerkesztésében megjelent dokumentumkötet közöl értékes összeállítást.11 Könyvemben azonban az itt megjelent dokumentumok esetében is az eredeti levéltári források lelőhelyére utalok, mivel gyakori, hogy az idézett információk nem csupán az ebben a kiadványban megjelent részletekre vonatkoznak.

A legfontosabb elsődleges források közé tartozik az Ellenzéki Kerekasztal és a Nemzeti Kerekasztal-tárgyalások iratanyaga, amelyet néhány évvel ezelőtt szerkesztőtársaimmal egy nyolckötetes forráskiadványban adtunk közre.12 Jelen könyv természetesen nagymértékben támaszkodik az ebben közölt dokumentumokra, amelyek nagy része korábban csak videó- és hangfelvételek formájában állt rendelkezésre.13 A kötetsorozat jegyzetanyagának elkészítéséhez szükséges kutatások számos rendkívül hasznos forrást tártak fel, amelyeket ugyancsak jól tudtam hasznosítani. A több éves közös munkáért ez úton fejezem ki köszönetemet szerkesztőtársaimnak: Bozóki Andrásnak, Elbert Mártának, Kalmár Melindának, Révész Bélának és Ripp Erzsébetnek.

A rendszerváltás nemzetközi hátterének feltárásához rendkívül hasznos volt két forráskiadvány: a Baráth Magdolna és Rainer M. János által szerkesztett dokumentumkötet, amely a szovjet–magyar kapcsolatok fontos iratait közölte,14 valamint a fentebb említett Rendszerváltozás Magyarországon 1989–1990 című összeállítás számos dokumentuma. Mivel a magyarországi rendszerváltás a könyv témája, ugyanakkor ez az eseménysor nem értelmezhető a világfolyamatokon kívül, arra törekedtem, hogy a nemzetközi körülmények ismertetése éppen elégséges legyen a magyar fejlemények megértéséhez és elhelyezéséhez, de ne szorítsák háttérbe a hazai történéseket. A kelet- és közép-európai térségben zajló fejlemények bemutatására a másodlagos források közül a jó áttekintést nyújtó, lényegre törő összegzéseket használtam.

A Politikatörténeti Intézet keretei között működő Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltár (PIL) anyagában a szakszervezetek iratanyaga mellett sikerült – hála a levéltár munkatársainak – az MSZP még rendezés előtt-alatt álló iratanyagában számos, a rendszerváltás politikai harcaira vonatkozó dokumentumra bukkannom, közöttük az ellenzéki szervezetek nyilvános, de nehezen elérhető anyagaira is. A legnagyobb gondot egyébként éppen az ellenzéki szervezetek dokumentumaihoz való hozzáférés okozta; ezek elégtelen irattári, illetve levéltári gyűjtése-kezelése alighanem nehézségeket fog okozni a későbbi korok kutatói számára is. Számottevő gyűjteménnyel rendelkezik ezekből a forrásokból a Jelenkutató Intézet, köszönettel tartozom vezetőjének, Marelyin Kiss Józsefnek a kapott információkért. A Kádár-korszak demokratikus ellenzékével és a pártállam ellenzékpolitikájával kapcsolatban 1988 májusáig keletkezett iratokat Csizmadia Ervin foglalta kötetbe,15 emellett nélkülözhetetlen forrás volt a legjelentősebb szamizdat folyóirat, a Beszélő számainak közreadott gyűjteménye.16 Alapvető kiadvány még a Fidesz dokumentumait tartalmazó, Bozóki András szerkesztette kötet.17 A politikai szervezetek jó néhány fontos dokumentumát (igen sok egyéb adattal együtt) tartalmazzák az 1988-tól rendszeresen kiadott Magyarország politikai évkönyve sorozat kötetei Kurtán Sándor, Sándor Péter és Vass László szerkesztésében. Az ellenzéki szervezetekkel kapcsolatos források közé tartoznak – ugyanakkor különösen gondos forráskritikát igényelnek – azok a titkosszolgálati iratok, amelyek az egykori Belügyminisztérium III/III. számú csoportfőnöksége tevékenysége nyomán születtek. Kutatásokat folytattam a Belügyminisztérium Történeti Hivatalában, amelyet időközben önálló levéltárrá alakítottak át, és az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára (ÁBTL) nevet kapta.

A rendszerváltás történetének alapvető forrása a sajtó. A nyolcvanas évek legvégén fokozatosan, de egyre gyorsuló ütemben valódi változás ment végbe a nyilvánosságban. Könyvemben az országos hírlapok (Népszabadság, Magyar Nemzet, Magyar Hírlap, Népszava, Mai Nap) mellett a politikai hetilapok és a fontosabb folyóiratok cikkeit, tanulmányait, valamint a bennük megjelent dokumentumokat és interjúkat is történeti forrásként kezeltem.18

A kutatás során ugyancsak elsődleges forrásként használtam az Országgyűlési Napló köteteit, bennük a parlamenti ülések szó szerinti jegyzőkönyveivel. Korszakunkban a sajtó bő terjedelemben számolt be a parlamenti ülésekről, ezért a jegyzetekben a hivatkozások jelentős része a lapokban megjelent – könnyebben hozzáférhető – tudósításokra utal, ha ott az érdemi információk hiteles formában megtalálhatók.

Nagy segítséget jelentett, hogy a rendszerváltás időszakában a Fekete Doboz munkatársai szinte minden jelentős eseményen ott voltak és forgattak. A videófelvételeiken rögzített információk számos esetben egyedülálló jelentőségűek. A Fekete Doboz archivált anyagai fölött Elbert Márta és Jávor István rendelkeznek, ez úton fejezem ki köszönetemet, hogy a hiánypótló felvételekbe betekinthettem.

Lényeges információkat tartalmaznak az események főszereplőinek visszaemlékezései. Nincs mód valamennyi memoár jellegű írás és visszatekintő interjú felsorolására e helyütt, néhány azonban kiemelésre érdemes. A főbb szereplők megnyilatkozásaiból készült a Balabán István és Szalay Antal szerkesztette sajátos tematikus-kronologikus visszaemlékezés-kompiláció, amely (a szükséges forráskritika mellett) sok kényes és fontos kérdésben igazít el.19 Az Ellenzéki Kerekasztal működésében fontos szerepet betöltő politikusokkal Richter Anna készített interjúsorozatot,20 az új szervezetek reprezentánsaival folytatott beszélgetéseit pedig (még e szervezetek indulásának időszakában) Bossányi Katalin adta közre külön kötetben.21 A vezető politikusok publikált visszaemlékezései közül Pozsgay Imre, Bíró Zoltán és Horn Gyula könyvei kiemelendők.22

Bár nem eredeti források közlései, e helyütt meg kell még említenem azokat a kronológiákat, amelyek adataikkal jelentősen hozzájárultak a sokrétű és eseménydús folyamat áttekintéséhez.23

A könyv végén bibliográfia ad tájékoztatást a felhasznált irodalomról. (A jegyzetekben szereplő utalások címleírásai, könyvészeti adatai is itt találhatók meg.) Néhány munkát külön ki kell emelni a bőséges választékból. Ilyenek mindenekelőtt a monografikus feldolgozások: Romsics Ignác könyve, amely elsőként vállalkozott a történettudomány eszközeivel a rendszerváltás históriájának feldolgozására,24 valamint ezt megelőzően Tőkés Rudolf politológiai megközelítésű munkája.25 Ugyancsak fontos megemlíteni Bozóki András kötetének a könyvem tárgyidőszakára vonatkozó részeit.26 A rendszerváltás forgatókönyve kötetei nemcsak dokumentumokat tartalmaznak, Alkotmányos forradalom alcímmel címmel megjelent 7. kötetében csaknem harminc, a kerekasztal-tárgyalásokhoz és tágabban a rendszerváltáshoz kapcsolódó tanulmányt adtunk közre. Számos közülük a jelen könyvben foglaltaknál alaposabban tárgyal egy-egy témát, ezekre a megfelelő helyen utalok. Az átmenet értelmezésében Kis János, valamint Bruszt László és David Stark tanulmányai voltak elsősorban a segítségemre, továbbá kiemelendő a könyvem tárgyához legszorosabban kapcsolódó két írás, amelyekre így a leginkább támaszkodhattam: Kalmár Melinda elemzésére, amely elsőként mutatta be levéltári források alapján az MSZMP vezetésében 1989-ben zajló fejleményeket, valamint Békés Csabának a rendszerváltás nemzetközi hátterét tárgyaló tanulmányára.27

🞰

Végezetül engedtessék meg a szerzőnek néhány szó a témához fűződő saját viszonyáról. A rendszerváltás időszakával első ízben akkor foglalkoztam, amikor a Politikatörténeti Intézetben a jelentős pártokról tervezett sorozat keretében a Szabad Demokraták Szövetsége történetének megírására vállalkoztam.28 A könyvhöz szükséges kutatások során látnom kellett, hogy mennyire elégtelenek a korszak érdemi feldolgozásához az addig feltárt tények, és hogy mielőbb elmélyült alapkutatásokra volna szükség, már csak a bizonytalan sorsú források megtalálása érdekében is. Ilyen kutatómunkára 1998-tól nyílott lehetőségem, amikor részt vettem a már említett nyolckötetes forráskiadvány munkaközösségének tagjaként a kerekasztal-tárgyalások dokumentumainak összegyűjtésében, feldolgozásában és közreadásában. A kiadványsorozat hetedik kötetében megjelent tanulmányom mintegy előkészület volt a további munkálatokhoz.29

A következő lépést a témában való elmélyülésre akkor tehettem meg, amikor a Politikatörténeti Intézet egyik – a magyarországi politikai kultúra témakörébe tartozó – kutatási projektjében a rendszerváltás időszakának feldolgozása lett a feladatom. Ennek során kezdtem el az MSZMP iratanyagának, valamint a többi politikai szervezet hozzáférhető forrásainak a korszakra vonatkozó szisztematikus áttanulmányozását. Egyértelművé vált számomra: nemcsak szükséges, hanem lehetséges is egy elsődleges forrásokra épülő, levéltári kutatásokra is alapozó monográfia elkészítése. A Politikatörténeti Intézet műhelyében megkaptam a lehetőséget a hosszadalmas kutatómunkára. Köszönettel tartozom az Intézet közösségének és mindazoknak a kollégáknak, akik e könyv még nyers változatát megismerve kritikájukkal és tanácsaikkal segítették munkámat.

Budapest, 2006. április

Ripp Zoltán

Fotó: MTI

Epilógus

Az Antall-kormány hivatalba lépésének ünnepélyes aktusa jelezte: megtörtént Magyarországon a békés rendszerváltás. Ezzel elkezdődött a piacgazdasághoz és a polgári társadalom kialakulásához, s azzal összefonódva az ország euroatlanti integrációjához vezető hosszabb (bár történelmi léptékkel ugyancsak gyors) átmenet új szakasza. Az Antall-kormánynak, de az azt követő kormányoknak is egyszerre kellett megbirkózniuk a súlyos válságörökséggel, valamint a gazdasági rendszer átalakításából és az új világhelyzetből származó nehézségekkel. Az értelmiségi ellenzékből egyszeriben vezető politikai szereplőkké vált rendszerváltó új elit tagjai többségükben nem voltak (nem is lehettek) teljesen felkészülve a rendkívüli feladatra; „menet közben” – szükségképpen sok hibával, tévedéssel – kellett pótolniuk a hiányokat.

A rendszerváltás nagy politikai céljai teljesültek, az ezekhez kapcsolódó illúziók, megalapozatlan várakozások viszont szertefoszlottak. Létrejött a demokratikus, parlamentáris köztársaság, és ha zökkenőkkel is, de működőképesnek bizonyult a tárgyalásos rendszerváltás során létrehozott alkotmányos jogállami rendszer, érvényesültek a polgári szabadságjogok. Magyarország visszanyerte önrendelkezését, s bár a Szovjetunió katonai nagyhatalomként még nagyon is számottevő tényezője maradt a világpolitikának, csupán idő kérdése volt, hogy formálisan is felbomoljon a Varsói Szerződés. Anakronisztikus törekvés lett volna, ha a politikai erők ragaszkodnak a rendszerváltás időszakának hangsúlyos céljához, a semlegességhez – különös tekintettel a délszláv háború tanulságaira. Természetesen komoly munkát kívánó diplomáciai előkészítésre és az integrációs feltételek teljesítésére is szükség volt ahhoz, hogy a kelet-közép-európai új demokráciák előbb a NATO, majd az Európai Unió tagjaivá váljanak.

Akadálytalanul bomlott fel a kelet-európai gazdasági közösség, de ez nem vezethetett a régi értelemben vett önálló nemzetgazdaságok kialakulásához, hanem csakis a nyugati tőke előtti kapunyitáshoz. Ennek a világgazdasági folyamatnak a kibontakozása mintegy előfeltétele volt, hogy megszülessenek a térség politikai integrációját is eredményező döntések. A jelentősen különböző induló politikai fejlemények ellenére a kelet-közép-európai térség hasonló adottságú országai tizenöt év alatt nagyjából egy szintre értek. A kiegyenlítődés tendenciáját erősítette, hogy magatartásukat kevésbé az együttműködés, inkább a közöttük kibontakozó integrációs versengés jellemezte. Azokról a politikai törekvésekről, amelyek nacionalista alapon igyekeztek ellenállni a globalizációs folyamatnak, sorra kiderült, hogy a gazdasági fejlődés útjában állnak. A megfelelési versengést követő „nagy bumm”, az Európai Unió tíz országra egyszerre kiterjedő bővítése olyan politikai döntés volt, amely azon a feltevésen alapult, hogy a kontinens egésze számára ez a fajta integráció jelenti a globalizációs versenyhelyzethez való alkalmazkodás legjobb esélyét.

A kelet-közép-európai régió sürgető gazdasági integrációja – nehezítve az adósságválságból való kilábalás követelményével – súlyos társadalmi következményekkel járt. A gazdasági átalakítás árát elsősorban az egyébként is hátrányos helyzetű vagy a lecsúszástól fenyegetett rétegeknek, a rendszerváltó harcok idején a gyors felemelkedés illúziójával áltatott emberek tömegeinek kellett megfizetniük.

Az 1990-es választások legitimálták az új politikai erőket. Az eredmény azt igazolta, hogy a rendszerváltó folyamat korántsem az „átlagemberek” ellenére ment végbe, ám azt azért ők is sejtették – vagy ha nem, hát hamar rájöhettek –, hogy a neheze még hátravan. Az ország előtt állt a pénzügyi válság leküzdése, a vállalati csődökkel, egész iparágak megszűnésével, munkahelyek százezreinek elvesztésével járó szerkezetváltás, a nagyüzemi-háztáji szimbiózisban működő mezőgazdaság átállítása gyökeresen más tulajdon- és birtokszerkezetre, és persze legfőképpen az állami vagyon privatizálása, a magánszféra dominanciáján alapuló gazdaság kialakítása.

A következő évek történései emberek millióinak életét forgatták fel. A szabadság beköszöntött, és ezzel a váltásra kész és képes rétegek számára új, korábban elképzelhetetlen pályák nyíltak meg. Egyúttal azonban eltűnt korábbi biztonságuk. Versenyre kényszerültek az erre felkészületlen emberek milliói, százezrek kerültek méltatlan és kilátástalan életkörülmények közé. Szélesre nyílt a jövedelmi olló, sokan találták méltánytalannak az életviszonyokban kialakuló különbségeket.

Az új rendszert szavazataival legitimáló, de az átmenet politikai küzdelmeiből kimaradó emberek jelentős része számára nem az volt a legfontosabb, hogy mely gondok származnak az elmúlt rendszer hibáiból és melyek tulajdoníthatók az új korszaknak. A pártok elkeseredett hatalmi harcai nyomán mégis a múlthoz (a „létezett szocializmushoz”, majd az egész 20. századi történelemhez) való viszony vált az egyik legfőbb törésvonalképző tényezővé. A társadalmi konszolidáció szükségképpen elmaradt a gazdaság átalakításától, és ez részint azzal járt, hogy fölerősödtek a leváltott rendszerrel szembeni indulatok, részint pedig azzal, hogy ennek mintegy ellenhatásaként hamar megjelent a Kádár-korszak iránti nosztalgia. (Sok rendszerváltó megdöbbenésére Kádár János néhány év elteltével kiemelkedően pozitív értékelést kapott a magyarok többségétől).

A gazdaság átalakításának erős külső meghatározottsága elősegítette, hogy az átmenet során megjelenő nehézségek mint „nemzeti deficit” jelenjenek meg. A liberális jellegű globalizációs folyamat keltette ellenszenv mintegy ráépült a feldolgozatlan történelmi traumákra, egyúttal az antikommunista indulatokkal párosult. Ily módon a magyar társadalom jelentős részére nem a rendszerváltás céljainak teljesüléseként értékelte a kilencvenes években kibontakozó folyamatokat. A régi sérelmekre és az új keletű félelmekre, valamint a globalizáció ellenszenves jelenségeire alapuló nacionalizmus különös életképességet mutatott, és anakronisztikus vonásai ellenére térségünkben az egyik meghatározó politikai tényezővé vált. A szovjet utódállamok némelyikével és a balkáni térséggel ellentétben Magyarországon a nacionalizmus nem a magukat átmenteni szándékozó kommunista utódpártokhoz kapcsolódott. Nem kétséges, ez volt a szerencsésebb eset, ám egyben azzal járt, hogy a társadalmat megosztó politikai törésvonalak közül az antikommunista és a nemzeti elválasztó szempontok lényegében egybeestek.

A felszínen gyakorta provinciális benyomást keltő politikai csatározások folytak, miközben zajlott a világtörténelmi korszakváltás, amely a térséggel együtt magába szívta Magyarországot is. 1990-től nemcsak a gazdasági-pénzügyi válság leküzdése és a piacgazdasági viszonyok kialakítása volt napirenden, amely önmagában is éles vitákat gerjesztett, de hátravolt még az új politikai intézményrendszer kiépítése, „finomhangolása” is, hiszen a rendszerváltó alkotmányozás csak az alapokat teremtette meg. A helyi önkormányzatok létrehozása, új intézmények sokaságának megalkotása és a régiek működésének megváltoztatása, a parlamenti demokrácia normáinak kialakítása mind az első kormányzati ciklus feladata volt. E téren is éles viták bontakoztak ki, mindenekelőtt a nyugati normákhoz igazodó ún. liberális minimum követelményének teljesítése körül. A rendszerváltás tárgyalásos jellegéből akár arra is lehetett számítani, hogy továbbra is a megegyezésre törekvés jellemzi majd a magyar politikát. Ezzel szemben a konszenzusos demokrácia helyett szinte azonnal éles (de korántsem indokolatlan) politikai harcok indultak a kiépülő új rendszer kívánatos vonásairól. A változásokkal elégedetlen, mindennapi gondjaik megoldását remélő emberek tömegeiben idegenkedést is keltett az új politikai elit pótcselekvés benyomását keltő „ideologizálása” – sőt kultúrharca –, amely e küzdelmek megjelenési formájaként eluralta a közéletet.

„Tetszettek volna forradalmat csinálni” – szólt Antall József nevezetes bonmot-ja, amikor nyugalomra intette a kormányerők „igazságtételt”, vagyis a jogállami normákra is fittyet hányva megtorlást követelő radikálisait. Valójában az antiszemita felhangokkal dúsított, egyre szélsőségesebb jobboldali követelések mögött nem pusztán az állt, hogy elégtételt vegyenek a „kommunizmus” bűneiért. Az általuk (abszurd kifejezéssel) „liberálbolsevistának” nevezett erőket a nyugatos modernizációt szorgalmazó álláspontjuk miatt támadták, minden további nélkül egy kalap alá véve a nemzetietlennek vagy akár hazaárulónak ítélt liberálisokat és baloldaliakat. A rendszerváltást követően a magyar politikában az antiglobalizmus kifejezetten jobboldali jelenséggé vált. Észszerű alternatíva híján a populista érvekkel propagált „magyar út” csakis egy autoriter és nacionalista rendszer kialakulását jelenthette volna, amelyben a megfelelő politikai „pedigrével” igen, tőkével azonban nem rendelkező nemzeti burzsoáziát állami eszközökkel lehet vezető szerephez juttatni. Kétségtelen, a régi rendszer elitje kedvezőbb induló pozíciót szerzett a versenyben. A jobboldalon sokan minősítették a „kommunizmus” továbbélésként, a „rendszerváltás elmaradásaként”, ha a laissez faire liberális elve alapján engedik, sőt a külső befektetőket vonzó kedvezményekkel kifejezetten serkentik, hogy a nyugati tőke közreműködésével menjen végbe a modernizáció, ennek eredményeként alakuljon ki a piacgazdaság és vele a polgári társadalom. Azóta is vitatott: volt-e valóságos veszély abban, hogy a szélsőséges hangot megütő nemzeti radikális jobboldal már a kilencvenes évek elejétől agresszív módon lépett fel, és a kormányerők részeként próbálta érvényesíteni akaratát? Vannak, akik szerint alaptalan volt a félelem, mert a jobboldal mérsékelt szárnya magától, szervezett társadalmi tiltakozás nélkül is sikerrel megbirkózott volna velük. Mindenesetre nem elhanyagolható tünete az utóbbi másfél évtized magyar politikatörténetének, hogy a nacionalizmussal összefonódó populizmus időről időre újraéledt, és életképesnek mutatkozott.

A kelet-európai félperifériáról felkapaszkodni készülő, gazdaságilag függő helyzetben lévő Magyarországnak nem volt más észszerű választása – a nemzeti érdekérvényesítés törekvése mellett sem –, mint hogy a gazdasági és politikai integráció révén kihasználja a globalizációs folyamatban rejlő modernizációs lehetőségeket, elviselve az átalakulás negatív következményeit is. Ezen a meghatározó pártokat felölelő konszenzuson belül azonban korántsem volt egyetértés a kiépülő új rendszer vonásait illetően. A magyar politikai erők alapvető konfliktusa 1990 után a gyakori szólamok ellenére sem a legyőzött rendszerhez, hanem a liberalizmushoz – illetve a liberális elveket követő átalakításhoz – fűződő viszonyban rejlett. Ez volt a korszak döntő, az átmenet jellegét meghatározó kérdése.

A kifejezetten liberális tartalmú átmenet jellegzetes paradoxonja, hogy végrehajtása nem (vagy nem elsősorban) a liberális politikai erők kormányzása, illetve meghatározó kormányzati szerepe mellett ment végbe. Ha most a rendszerváltás főszereplőinek a további sorsát próbáljuk röviden áttekinteni, azt láthatjuk, hogy mindannyiuk esetében a liberalizmushoz fűződő viszonyuk volt a meghatározó.

Az első ciklusban, az antalli koalícióban igencsak erősek voltak a kifejezetten antiliberális erők, amelyek megszelídítése és kordában tartása nemcsak sok energiát emésztett fel, hanem számos kompromisszumot is megkövetelt a kormánytól. Ráadásul Antall József a világháború utáni Adenauer–Erhard-féle német kereszténydemokrata mintát tartotta ideálisnak, miközben – tetszik vagy sem – sokkal inkább egy „kelet-európai Thatcher” szerepe várt rá. Az átmenet első, különösen nehéz és sok csalódást magával hozó éveiben nem is sikerült az a terve, hogy a mérsékelt keresztény-konzervatív irányzat dominanciája alatt létrehozza a tartós kormányzásra hivatott jobbközép gyűjtőpártot. A kormányban felülkerekedett ugyan pártbeli ellenlábasain, ám ennek ára az MDF szétesése lett. A miniszterelnöknek nem sikerült megakadályoznia pártja széttöredezését, mert nem tudta az ehhez kellő sikereket felmutatni. A kudarcok sora és a társadalmi ellenállás frusztrálta a liberális elvektől egyébként is távol álló jobboldalt, amelyet a hatalom birtoklása és a kormányzás felelőssége mellett is nehezen (és csak részlegesen) lehetett a ciklus végéig összetartani. Elsüllyedt a kor színvonalán álló konzervatív-liberális politika esélye az egyre szélsőségesebb lakiteleki harmadikutasok, a horthysta keresztény-nemzeti kurzus rémképeit ébresztő politikusok, a demagógiája miatt elhíresült Torgyán József uralma alá került kisgazdák és az avítt módon egyházias kereszténydemokraták között. Az Antall-kormány velük kötött kompromisszumaiból egyenesen következett: az anakronisztikus erőkkel megterhelt jobboldali koalíció nem képes a soron lévő modernizációs feladatok megoldására. Ezért a választók kevéssé méltányoltak azokat az erőfeszítéseket, amelyeket a rendszerváltással hatalomra került „kamikazekormány” a demokratikus intézmények, a gazdasági válság kezelése és az európai integráció érdekében tett, inkább a reményeikre rácáfoló hibákat és a hiányosságokat kérte rajta számon.

Többféle megfontolás rejlett a döntés mögött, amelynek nyomán az MSZP az 1994-es választásokon szerzett abszolút többsége ellenére koalícióra lépett a liberális SZDSZ-szel. Szilárd alapja az a belátás volt, hogy elodázhatatlan a súlyos pénzügyi válság leküzdését eredményező stabilizációs műtét, a nyugati tőkét vonzó piacosítás, beleértve mindenekelőtt a gyors és nagyszabású privatizációt, amely egyúttal felgyorsítja az ipari szerkezetváltás folyamatát. A szocialisták vezetői belátták, hogy mindezeket a liberalizáló lépéseket akkor is meg kell tenniük, ha általuk ellentmondanak a baloldali eszményeknek, és megsértik pártjuk hagyományos választói táborának közvetlen érdekeit. A gazdasági átmenet, az új kapitalista viszonyok kialakítása a második ciklusban végbement, Magyarországot felvették a fejlett piacgazdaságokat tömörítő OECD (Gazdasági Együttműködés és Fejlesztés Szervezete) és a NATO tagjai közé, sikerült kijutni az adósságcsapdából, és az ország gazdasága fenntartható növekedési pályára állt.

A nézeteit tekintve korántsem liberális Horn Gyulától nem volt idegen a neoliberális doktrínához alkalmazkodó gazdaságátalakítás feladata, amennyiben az ilyen politika mintegy felújítása és radikalizálása volt a technokrata bürokratikus modernizáció modelljének. Az utódpártként jó ideig karanténba szorított szocialisták kormányra jutva nagy hangsúlyt fektettek demokratikus elkötelezettségük igazolására, tekintettel arra a kritikára is, amelyet korábban – a liberális ellenzékkel egybehangzóan – a jobboldali koalícióval szemben gyakoroltak.

Bizonyos értelemben a Horn-kormány pártjai is a liberalizálás „áldozatai” lettek. A szocialisták számára az volt a feladvány, hogy liberális gazdaságpolitikát folytatva, amelyet elsősorban a baloldal elsődleges bázisának tekintett munkások és alkalmazottak, az alsó középosztályi és szegény rétegek sínylettek meg, miként tudják megőrizni támogatottságukat, amelynek 1994-es felívelésében egyaránt szerepe volt a modernizációs várakozásoknak és a kádárizmus iránti nosztalgiának. Az MSZP-t első kormányzása idején végig kínozta a neoliberális gazdaságpolitika következményeként keletkezett „baloldaliság-deficit”. Horn miniszterelnök perben-haragban állt koalíciós partnerével, miközben az SZDSZ-re támogatóként és nyomásgyakorlóként, de emellett „bűnbakként” is szüksége volt. Az 1998-as választásokon az MSZP megőrizte mintegy egyharmados támogatottságát, de a koalíciós továbbkormányzás lehetősége elveszett, mindenekelőtt a liberálisok gyenge szereplése miatt. A vereségnek legalább egy pozitívuma feltétlenül volt a „liberális minimumot” túlteljesítő, a „kommunista visszarendeződés” miatt aggódókra rácáfoló MSZP számára: ellenzékben jobb esélyt kapott a párt megkezdett, de még véghez nem vitt szociáldemokrata jellegű átalakítására.

Magyarázatot leginkább az kíván, hogy miért süllyedt mélyre az érvényes rendszerváltó programot megfogalmazó és az átmenet nemzetközi „főáramának” megfelelő gazdaságpolitikát szorgalmazó liberálisok támogatottsága. Kézenfekvő, de felületes a magyarázat, amely a kommunista utódpárttal vállalt együttműködésre vezeti vissza a hanyatlást, hiszen a szociálliberális koalíció tevékenysége sokkal inkább a liberálisok, mintsem a szocialisták eredeti programjának felelt meg. Ha már büntetésről beszélünk, inkább arról lehet szó, hogy a szabad demokraták a választói megrovást a rendszerváltás liberális koncepciója melletti következetes kitartásért, ha úgy tetszik, a sikerért kapták. A kilencvenes évek során a kialakulóban lévő új kapitalista rendszer korántsem lett olyan népszerű, mint azt tervezői előzetesen remélték. A szabad demokraták nem fogadták el, hogy a rendszerváltó liberalizmus energiái kimerültek volna a kilencvenes évek utolsó harmadára. Ellenkezőleg, a liberalizálás eredményeit csak félsikernek, kiegészítendőnek ítélték; nem magának a liberalizálásnak tulajdonították az átmenet ellentmondásait, negatív társadalmi következményeit hanem éppenséggel elégtelen, következetlen, felemás voltának tudták be.

Nem volt végzetszerű, hogy éppen úgy alakuljon a kapcsolat az új liberális rendszer kiépülése és a liberális politikai erők szerepe között, ahogyan az történt. A rendszerváltás óta eltelt másfél évtized politikatörténetének talán legérdekesebb fejezete a radikális-liberális pártként indult Fidesz különös pályafutása. Ennek a történetnek a vizsgálata adhat választ arra, hogy miért és miként került a politikai élet diametrálisan szembenálló pólusaira a rendszerváltó liberalizmus két pártja.

A fiatal demokraták támogatottsága példátlan szélsőségek között mozgott az első kormányzati ciklusban. Sikerként könyvelték el, hogy pártjuk bejutott a parlamentbe, ezután elképesztően gyors növekedést produkálva negyven százalék fölé emelkedett pártjuk népszerűsége, majd erről a csúcspontról következett be a zuhanás: a Fidesz az 1994-es választásokon a leggyengébben szereplő parlamenti párt lett. Négy évvel később, immár a jobboldal vezető erejeként a választások eredményeként kormányra kerültek, megkötve a kisgazdákkal az előzetesen képtelen feltevésnek minősített koalíciót.

A Fidesz támogatottságának első magasra emelkedését mindenekelőtt annak köszönhette, hogy az emberek jó része ki akarta fejezni csalódottságát a rendszerváltókban, és erre alkalmas volt a fiatal demokraták minden más pártétól elütő arculata, friss hangvétele és elvszerű liberális fellépése a jobboldal ásatagnak ítélt politikájával szemben. Kormánykritikájuk alapján egyértelmű volt a következtetés: nincs párt, mely határozottabban szegülne szembe a tradicionális magyar jobboldal világképével. Ezért fordultak el tőlük 1994-ben a kormányváltásban reménykedő támogatóik, amikor liberális felfogásuknál fontosabbnak ítélték az antikommunista attitűd fenntartását, a szocialisták félreszorítását, és a jobboldal felé orientálódtak. Döntésük elválasztotta, majd egyre élesebben állította szembe egymással a rendszerváltás idején még szoros szövetséget alkotó két liberális pártot. 1994 és 1998 között a Fidesz Orbán Viktor vezetésével szívós munkával a legkisebb parlamenti pártból az ellenzék legnagyobb támogatottságú szervezetévé vált, amely magát a jobboldal integrálására képesnek, sőt arra hivatottnak tartotta. Igaz, ehhez liberális eszméit le kellett vetkeznie, programját gyökeresen át kellett alakítania, és mindennek eredményeként kísérteties módon hasonlítani kezdett ahhoz a jobboldalhoz, amelyet korábban élesen támadott. A Fidesz túllépett azon a stratégián, amely szerint a polgári liberális erők és hagyományos magyar jobbközép együttműködésével kell legyőzni a „kádárista maradványokat”, helyette a „nemzeti oldal” törzsválasztóinak támogatására kezdte alapozni politikáját. Tudatosan kezdte két mereven szemben álló táborra szakítani a magyar politikát, amely oldalak között nincs átjárás, ezzel a polarizációval igyekezett egyszer s mindenkorra felszámolni a pártrendszer önálló liberális pólusát. Ettől kezdve a Fidesz politikusai a szocialistákat támadó harcnál is keményebb ideológiai hadjáratot folytattak hajdani eszmetársaik, a szabad demokraták ellen.

Az Orbán-kormány idején a Fidesz még határozottabban követte a „két Magyarország” stratégiáját, valóságos „belpolitikai hidegháborút” kezdeményezve. A kormányzati ciklus végére javarészt – ha nem is teljesen – megvalósította legfőbb pártpolitikai célját, a jobboldal elfoglalását. Szisztematikusan felmorzsolta és magába olvasztotta szövetségeseit, abból a feltevésből kiindulva, hogy ez a feltétele tartós hatalmon maradásának. Közben Orbán Viktor miniszterelnökként paternalista és etatista politikával kísérletezett, állandósította a jobboldal ideológiai offenzíváját, és meglehetős „nagyvonalúsággal” kezelte a liberális demokrácia normáit. Sikert mindezzel nem ért el, elveszítette a 2002. évi választásokat. Ennek ellenére politikájának lényegén nem sokat változtatott, talán csak annyit, hogy lebontotta a gátakat a nemzeti és a szociális demagógia alkalmazása elől, utat nyitva a populista politikának.

Ha valaki – mint afféle mesebeli Rip van Winkle – átaludta volna a rendszerváltást követő tizenhat esztendőt, ugyancsak csodálkozna, mivé lettek az egykori szereplők. Azt látná, hogy a rendszerváltó szabad választások két meghatározó pártja, az MDF és az SZDSZ korábbi támogatottságának csak a maradványait őrzi, az ötszázalékos parlamenti küszöb meghaladását is komoly eredménynek tekinti. Azt látná, hogy a megvert, mindenki által támadott, kommunista utódpártként elmarasztalt MSZP három alkalommal is kormányra jutott, és a szocialisták legközelebbi szövetségesei, „állandó” koalíciós partnerei az 1990-es kampányban őket legélesebben támadó szabad demokraták. Azt is láthatná, hogy az egykori liberális, radikális és alternatív arculatú ifjúsági szervezet a keresztény-nemzeti ideológiát és a populista retorikát egyesítve foglalja el a jobboldali gyűjtőpárt szerepkörét. Nem találná viszont sehol a történelmi pártokat, legfeljebb egy-egy reprezentánsukat az őket hajdan keményen bíráló, sőt gúnyoló Fidesz soraiban. Alkalomadtán együtt láthatná őket Pozsgay Imrével és Szűrös Mátyással is, akik az MSZMP-től eljutottak a jobboldal támogatásához. Csurka Istvánt, a lakitelekiek egykori vezéralakját viszont egy parlamentet is megjárt, majd hanyatlásnak indult szélsőjobboldali párt vezérének posztján találná.

Az alkotmányozó kerekasztal-tárgyalások főszereplői közül Antall József 1993-ban bekövetkezett haláláig Magyarország miniszterelnöke volt. Szabad György az első szabadon választott parlament házelnöki tisztségét kapta. Sólyom László 1998-ig töltötte be az Alkotmánybíróság elnöki posztját, majd 2005-ben államfővé választották. Kónya Imre, aki az Ellenzéki Kerekasztal megszervezésében és koordinálásában játszott fontos szerepet, az MDF frakcióvezetője, majd 1993-tól Boross Péter kormányának belügyminisztere volt, később, az MDF szakadása után a Magyar Demokrata Néppárt képviselője lett, így 1998-ban már nem szerzett képviselői mandátumot.

A Szabad Demokraták Szövetsége első elnöke, Kis János 1991-ig töltötte be ezt a tisztséget, a továbbiakban vezető funkciót nem vállalt, majd 2002-ben, amikor kiderült Medgyessy Péter titkosszolgálati múltja, és pártja nem ragaszkodott a miniszterelnök lemondatásához, ki is lépett az SZDSZ-ből. A szabad demokraták második elnöke, Tölgyessy Péter sok konfliktus után már korábban, 1996-ban elhagyta pártját, hogy azután 1998-tól 2006-ig a Fidesz képviselőjeként foglaljon helyet az Országgyűlésben. A rendszerváltó évek konzervatív liberalizmusának legkövetkezetesebb propagálója, Tamás Gáspár Miklós fordulata volt a legteljesebb, ő a globalizációkritikus radikális baloldal egyik vezéralakjává vált. Magyar Bálint, akit sokan az „SZDSZ lelkének” tartottak, kulturális, illetve oktatási miniszteri tisztséget töltött be, előbb a Horn-, majd a Medgyessy- és a Gyurcsány-kormányban. Pető Iván 1992-től 1997-ig az SZDSZ elnöke volt, 1994-től egyúttal pártja parlamenti frakcióját is vezette, ezt követően magas vezető funkciót nem töltött be.

A Fidesz rendszerváltó „triumvirátusából” Orbán Viktor 1990-től három éven át a parlamenti képviselőcsoport vezetője, 1993-tól, az elnöki tisztség létrehozásától 2000-ig pártja elnöke, 1998-tól 2002-ig Magyarország miniszterelnöke volt. A választási vereség után ismét pártelnökké választották. Kövér László formális funkció nélkül is mindvégig a Fidesz egyik meghatározó politikusa, Orbán közvetlen munkatársa volt, 1998–2002 között a titkosszolgálatokat felügyelő miniszter tisztségét töltötte be. Fodor Gábor 1993-ban több társával együtt kilépett a Fideszből és lemondott képviselői mandátumáról, mert nem értett egyet a párt fordulatával, később az SZDSZ-hez csatlakozott.

A történelmi pártok első vezetői szinte nyomtalanul tűntek el a tárgyalásos rendszerváltás után. Nyílt titok, hogy a KDNP élére Antall József javaslatára került Surján László, aki a vatikáni nagykövetté kinevezett Keresztes Sándor örökébe lépett. Keresztes a KDNP széteséséhez vezető 1997-es csatározások idején kilépett a pártból. A Független Kisgazdapárt főbb tárgyalói közül Boross Imrét már 1989 végén kizárták a pártból, decemberben egyik megalakítója volt a Nemzeti Kisgazdapártnak. Prepeliczay Istvánt akkor zárták ki a pártból, amikor 1992 februárjában az akkor már Torgyán József vezette FKGP kilépett az Antall-kormányból, de ő a „harminchármak” egyikeként a kormány támogatója maradt. Torgyán, aki előbb csak frakcióvezető volt, majd 1991-től a pártelnöki tisztséget is megszerezte, túlélte a kisgazdák sorait rendre feldúló sorozatos konfliktusokat és pártszakadásokat. Nagy szerepe volt a Fidesz 1998-as második fordulós győzelmében, amikor a kisgazdajelölteket visszaléptette. Az Orbán-kormányban földművelési és vidékfejlesztési miniszter volt egészen addig, amíg a körülötte támasztott botrányok révén Orbán Viktor el nem érte lemondását.

Az MSZMP egykori vezetői közül Grósz Károly az állampárt felszámolása után nem vállalt többé politikai szerepet, 1996-ban elhunyt. Pozsgay Imre, aki 1990-ben a szocialisták frakcióvezetője lett, már az év novemberében kilépett az MSZP-ből, és független képviselőként maradt az Országgyűlés tagja. A következő évben megalakította a Nemzeti Demokrata Szövetséget, de ezzel is kudarcot vallott. 1998-ban az MDF képviselőjelöltjeként indult a választásokon – sikertelenül. Nyers Rezső, az MSZP első elnöke csak 1990 májusáig állt a párt élén, amikor is Horn Gyula váltotta őt. Horn 1998-ig volt az párt elnöke, 1994-ben győzelemre vezette a szocialistákat, a második ciklusban miniszterelnök volt, majd a vereség után leköszönt pártvezetői tisztségéről. Németh Miklós exminiszterelnök 1990 után független képviselőként foglalt helyet a parlamentben, majd 1991-től az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank alelnöke lett, és csak az ezredforduló táján tért haza Londonból. Az MSZP-ben sokan szerették volna, ha őt választják a párt miniszterelnök-jelöltjévé, de nagy viták után végül visszalépett a megmérettetéstől. Helyette 2001 júniusában korábbi helyettesét, Medgyessy Pétert választották az MSZP kormányfőjelöltjévé, aki a 2002-es választási győzelem után két esztendőn át volt a Magyar Köztársaság miniszterelnöke. A kormányzati ciklus közepére a koalíció válságba került, amit jelzett, hogy az MSZP alulmaradt a Fidesszel szemben az európai parlamenti választásokon. Medgyessy Pétert szeptemberben Gyurcsány Ferenc váltotta a kormányfői poszton, akinek vezetésével a szocialisták megnyerték a 2006. áprilisi választásokat. A rendszerváltás óta először fordult elő, hogy egy kormányzó koalíció meg tudta őrizni, sőt növelni tudta parlamenti többségét, és folytathatja a kormányzást.

🞰

Mi más lehetne a rendszerváltás történetéről szóló könyv illendő záró passzusa, mint a rendszerváltás, illetve az annak nyomán elindult új fejlődési pálya rövid, ám egyértelmű értékelése? A történésznek azonban illendő kellő óvatosságot tanúsítania az ilyesfajta kérdésekben. Kétségkívül sikertörténetnek tekinthető az átmenet másfél évtizede, ha nem az ellentmondásos társadalmi következmények felől ítéljük meg, hanem távlatosabb szemszögből, mint az európai fejlődés „fő vonalához” való csatlakozás kísérletét tekintjük. Akad viszont egy másik, történeti szempontból ugyancsak érdekes kérdés, amelyet érdemes feltenni, még ha a megválaszolásához szükséges összehasonlító vizsgálatok hátra is vannak: vajon kuriózum vagy inkább modell volt a békés, tárgyalásos magyar rendszerváltás? Fontos sajátossága a magyar átmenetnek, hogy itt nem az államszocializmus összeomlása, hanem a felbomlása következett be. Úgy vélem, ez mutatja a legtisztábban a térségben lezajlott folyamat igazi természetét. A magyarországi történések vizsgálatából mutathatók ki talán legtisztábban, hogy miként vezettek a versenyképtelen államszocialista rendszer bomlásából származó, egyúttal a reformok rendszerbomlasztó hatásától fölerősített folyamatok a választási lehetőségek leszűküléséhez és ezáltal a békés rendszerváltáshoz. Láthattuk, milyen sok összetevős, küzdelmekkel teli, egyáltalán nem magától értetődő folyamat volt: az államszocializmus történelmi vereségének felismeréséhez, majd a vereség politikai konzekvenciáinak levonásához végig kellett menni a bomlás stációin, egészen a rendszerváltásig. Ha úgy tetszik, Magyarország volt a gorbacsovizmus „mintaállama”. A modellváltást célul kitűző radikális magyar reformkísérlet sorsa szimptomatikus esete annak, hogy a reform miként vált szándékával ellentétesen a rendszerváltó folyamat részévé. Egyaránt köszönhető a hatalmat birtokló kései kádárizmus felvilágosul vezető rétegének és a felemelkedő új rendszerváltó elitnek, de mindenekelőtt a magyar nép bölcsességének, hogy békésen, erőszak nélkül zajlott le a rendszerváltás.

Jegyzetek

Előszó

1 A fogalom első megjelenése: The New York Review of Books, 1989. július 5.

2 Lásd Tőkés Rudolf könyvének eredeti angol (Hungary’s Negotiated Revolution), illetve magyar címét: Tőkés, 1998.

3 Kis, 2000.

4 Vö. Krausz, 1998, 114–152.

5 A szocialista rendszer jellemzésére lásd: Kornai, 1993.; Kornai T., 1999.; Bihari, 2005.

6 Vö. Kornai, 2003, 158.

7 Válogatott bibliográfiát közöl, a releváns nemzetközi irodalmat is feltárva: Bozóki, 2003, 605–633.; Tőkés, 1998, 453–465. Forrásokat és feldolgozásokat egyaránt magában foglaló rendszerváltás-bibliográfiát készített Bóra Zsolt, Győri László és Szalay Márta, amely egy konferenciára jelent meg sokszorosított formában, lásd a 11. sz. jegyzetet.

8 A Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságának 1989. évi jegyzőkönyvei. Szerk.: S. Kosztricz Anna, Lakos János, Némethné Vágyi Karola, Soós László, T. Varga György. Budapest, Magyar Országos Levéltár, 1993. 1–2. köt.

9 A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1985–1989. Szerk.: Vass Henrik. Interart Stúdió, Budapest, 1994.; MSZMP-határozatok és pártdokumentumok 1987. Budapest, Kossuth Kiadó, 1988.

10 Rendszerváltók a baloldalon. Reformerek és reformkörök 1988–1989. Válogatott dokumentumok. Vál. és sajtó alá rend.: Ágh Attila, Géczi József, Sipos József. Budapest, Kossuth Kiadó, 1999. 442.

11 Rendszerváltozás Magyarországon 1989–1990. Dokumentumok. Főszerk.: Békés Csaba, Malcolm Byrne. Szerk.: Kalmár Melinda, Ripp Zoltán, Vörös Miklós. Budapest, National Security Archive – Hidegháború-történeti Kutatóközpont – 1956-os Intézet, 1999. sokszorosított.

12 A rendszerváltás forgatókönyve. Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben. Szerk.: Bozóki András, Elbert Márta, Kalmár Melinda, Révész Béla, Ripp Erzsébet, Ripp Zoltán. 1–4. kötet: Magvető, Budapest, 1999.; 2–8. kötet: Budapest, Új Mandátum, 1999–2000.

13 Ez a munka a speciális források közlésének számos problémáját is fölvetette, lásd ezekről módszertani tanulmányomat: Múltunk, 2000/3. 142–164.

14 Gorbacsov tárgyalásai magyar vezetőkkel. Dokumentumok az egykori SZKP és MSZMP archívumaiból 1985–1991. Szerk.: Baráth Magdolna, Rainer M. János. Budapest, 1956-os Intézet, 2000.

15 Csizmadia, 1995, II. kötet.

16 Beszélő Összkiadás, I–III. kötet. Sajtó alá rendezte: Havas Fanny. Budapest, AB-Beszélő Kiadó, 1992.

17 Tiszta lappal. A FIDESZ a magyar politikában 1988–1991. Szerk.: Bozóki András. Budapest, FIDESZ, 1992.

18 Nem teljességre törekvő, betűrendes felsorolás a feldolgozott periodikákról: Élet és Irodalom, FIDESZ Hírek, FIDESZ Press, Heti Világgazdaság, Hiány, Hitel, Honpolgár, Irodalmi Újság, Kapu, Képes 7, Kis Újság, Közgazdasági Szemle, Kritika, Külpolitika, Magyar Fórum, Magyar Ifjúság, Magyar Narancs, Magyarország, MDF Hírlevél, Mozgó Világ, Országgyűlési Tudósítások, Ötlet, Pártélet, Reform, Szabad Demokraták, Szakszervezeti Szemle, 168 Óra, Társadalmi Szemle, Tiszatáj, Új Fórum, Valóság, Vasárnapi Hírek, Világ.

19 A puha diktatúrától a kemény demokráciáig. Szerk.: Balabán István és Szalay Antal. Budapest, Pelikán Kiadó, 1994.

20 Richter, 1990.

21 Bossányi, 1989.

22 Pozsgay, 1993.; Pozsgay, 1998.; Bíró, 1993.; Horn, 1991.

23 A magyarországi eseményekről: Beck Tibor: Rendszerváltozás Magyarországon. Kronológia 1987–1990. Rendszerváltozás Magyarországon 1989–1990.; Ripp Erzsébet: A kerekasztal-tárgyalások kronológiája 1989. január–1990. április. A rendszerváltás forgatókönyve, 5. kötet, 655–688. Kronológiák találhatók továbbá a Magyarország politikai évkönyve (1988–1991) köteteiben és a Beszélő 1999. 8–10. számaiban. Kronológiák a nemzetközi élet eseményeiről: Nagy, 1993.; Borhi, 1994.; Pók, 1998.; Pándi, 1991.

24 Romsics, 2003.

25 Tőkés, 1998.

26 Bozóki, 2003.

27 Kis, 2000.; Bruszt–Stark, 2000.; Kalmár, 2000.; Békés, 2000.

28 Ripp, 1995.

29 Ripp, 2000.

Irodalom

Ágh Attila, 1988, A félfordulat éve. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Ágh Attila, 1990, A pártosodás éve: válságok és szerveződések. In: Magyarország politikai évkönyve, 1990.

Antal László–Lengyel László–Matolcsy György, 1990, „Mindenki tudta, hogy amit írunk, igaz.” Kerekasztal-beszélgetés a fordulat és reform történetéről. (Tarnói Gizella interjúi.) Mozgó Világ, 1990/3.

Antall József, 1994, Modell és valóság. I–II. köt. Budapest, Athenaeum.

Ara-kovács Attila, 1999, Délibáb az utcasarkon. Beszélő, 1999/9.

Babus Endre, 1990, Népszavazás – 1989. In: Magyarország politikai évkönyve, 1990.

Babus Endre, 1991, A hatalmi, politikai infrastruktúra és a rendszerváltás. In: Magyarország politikai évkönyve, 1991.

Balassa Péter, 1999, 1987. Beszélő, 1999/7–8. Balra ki a zűrzavarból. A Magyar Szocialista Párt népi demokratikus platformjának ars poeticája. Összeáll. Szigeti Péter. Budapest, MSZP, 1990.

Barabás János, 1998, Jegyzetlapok egy nem készülő visszaemlékezésből. In: Magyarország évtizedkönyve, 1988–1998. II. köt. Bayer József, 1991, Antikommunizmus Magyarországon, 1990. In: Magyarország politikai évkönyve, 1991.

Bayer József, 1993, Fordul a világ. Válogatott esszék, publicisztikai írások 1989–1993. Budapest, T-Twins Kiadó.

Békés Csaba, 2000, Vissza Európába: a magyarországi rendszerváltás nemzetközi háttere. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Benkő Judit–Kerekes György–Patkós János, 1989, A születés szépséges kínjai, avagy rendhagyó híradás az MSZMP kongresszusáról 1989. október 6–9. Budapest, Kossuth.

Benkő Péter, 2000, A Független Kisgazdapárt (1988–2000). Budapest, Villányi Úti Könyvek.

Berend T. Iván, 1997, A történelem – ahogyan megéltem. Budapest, Kulturtrade.

Berend T. Iván, 1999, Terelőúton. Szocialista modernizációs kísérlet Közép- és Kelet-Európában 1944–1990. Budapest, Vince Kiadó.

Beszélő Összkiadás, I–III. köt. Sajtó alá rendezte Havas Fanny. Jegyzetek: Rainer M. János, Csicskó Mária, Hegedűs B. András. Budapest, AB-Beszélő Kiadó, 1992.

Bihari Mihály, 1987, Reform és demokrácia. Medvetánc, 1987/2. Melléklet.

Bihari Mihály, 1988, Változások és változatlanságok a politikai intézményrendszerben. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Bihari Mihály, 1990a, Demokratikus út a szabadsághoz. Tanulmányok. Budapest, Gondolat Kiadó.

Bihari Mihály, 1990b, Reform és demokrácia. Válság és kibontakozás. Budapest, Eötvös Kiadó.

Bihari Mihály, 1990c, Egy pártkongresszus szociológiája. In: Magyarország politikai évkönyve, 1990.

Bihari Mihály, 1991, Rendszerváltás és hatalomváltás Magyarországon. In: Magyarország politikai évkönyve, 1991.

Bihari Mihály, 2004, Az átmenet magyar útja. A magyarországi rendszerváltás. Összefoglaló értékelés. Rubicon, 2004/5–6.

Bihari Mihály, 2005, Magyar politika 1944–2004. Politikai és hatalmi viszonyok. Budapest, Osiris.

Bilecz Endre, 1988, Szárszó ’88. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Bíró Zoltán–Pozsgay Imre, 1990, Egy év után, választás előtt. Bíró Zoltán második beszélgetése Pozsgay Imrével. Budapest, Püski.

Bíró Zoltán, 1993, Elhervadt forradalom. Budapest, Püski.

Bojtár Endre, 2001, A rendszerváltás a balti államokban. História, 2001/9–10.

Bokros Lajos, 1990, Rendszerváltás vakvágányon, 1989: kísérlet a társadalmi vagyon elherdálására. In: Magyarország politikai évkönyve, 1990.

Borhi László, 1994, Az Egyesült Államok és a szovjet zóna (1945–1990). Kronológia. Budapest, História – MTA Történettudományi Intézete.

Borhi László, 2001, Az Egyesült Államok és Kelet-Európa, 1989. História, 2001/4.

Bossányi Katalin, 1989, Szólampróba. Beszélgetések az alternatív mozgalmakról. Budapest, Láng Kiadó.

Bozóki András, 1989, Posztkommunista átmenet: Politikai irányzatok Magyarországon. In: Pártok és rendszerek. A Magyar Politikatudományi Társaság évkönyve, 1989. Bozóki András, 1995, Konfrontáció és konszenzus. A demokratizálás stratégiai. Szombathely, Savaria University Press.

Bozóki András, 2000, A kerekasztal-tárgyalások és a rendszerváltozás. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Bozóki András, 2003, Politikai pluralizmus Magyarországon 1987–2002. Budapest, Századvég.

Bozóki András, 2004, Az alkotmányos forradalom éve, 1989. Rubicon, 2004/5–6.

Bozóki András–Karácsony Gergely, 2000, Életút és politika: a kerekasztal-tárgyalások résztvevői. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Bruszt László, 1988, Az érdek-képviseleti monopóliumok alkonya? In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Bruszt László, 1989, A sztrájktörvény kacskaringói és csapdái. Országgyűlési Tudósítások, március 23.

Bruszt László, 1990, 1989: Magyarország tárgyalásos forradalma. In: Magyarország politikai évkönyve, 1990.

Bruszt László, 1995, A centralizáció csapdája. Szombathely, Savaria University Press.

Bruszt László–Simon János, 1990, A lecsendesített többség. Budapest, Társadalomtudományi Intézet.

Bruszt László–Simon János, 1992, A nagy átalakulás. Politikatudományi Szemle, 1992/1.

Bruszt László–David Stark, 2000, A politikai játéktér újraformálása Magyarországon: a konfrontáció politikájától a kompetíció politikájáig. A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Csaba László, 1995, A nemzetközi pénzügyi szervezetek és a kelet-európai rendszer-átalakító politika. Közgazdasági Szemle, 1995/2.

Csendes? Forradalom? Volt? Az ELTE Jogszociológiai Tanszék, az ELTE Szociológiai Intézet és a Bibó István Szakkollégium 1991. június 5–6-i konferenciájának előadásai és vitája. Összeáll. Bozóki András. Budapest, T-Twins Kiadó, 1991.

Csengey Dénes, 1990, Mezítlábas szabadság. Budapest, Püski.

Csillag István, 1999, Az össze(vissza) öltött burok éve. Beszélő, 1999/7–8.

Csizmadia Ervin, 1992, Utak a pártosodáshoz. Az MDF és az SZDSZ megszerveződése. In: A többpártrendszer kialakulása Magyarországon 1985–1991.

Csizmadia Ervin, 1995, A magyar demokratikus ellenzék (1968–1988). [I–III. köt.] [I.] Monográfia. [II.] Dokumentumok. [III.] Interjúk. Budapest, T-Twins Kiadó.

Csizmadia Ervin, 2001, Diskurzus és diktatúra. A magyar értelmiség vitái Nyugat-Európáról a késő Kádár-rendszerben. Budapest, Századvég.

Csuhaj V. Imre, 1989, A sztrájk erejével? Mozgó Világ, 1989/11.

Csurka István, 1988, Az MDF ’88-a. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Debreczeni József, 1998, A miniszterelnök. Antall József és a rendszerváltozás. Budapest, Osiris.

Debreczeni József, 2002, Orbán Viktor. Budapest, Osiris.

A demokrácia alternatívái hazánkban. Az MSZMP és a Magyar Demokrata Fórum képviselőinek vitafóruma a Politikai Főiskolán 1989. január 20-án. Budapest, Kossuth, 1989.

Diczházi Bertalan, 1991, A Fidesz előzményeiről (1988. február–március 30.) In: Hazugság nélkül.

Dobrovits Mihály, 1999, Vérengzés Pekingben. Beszélő, 1999/10.

Farkas Zoltán, 1992, „Kezdetét veheti az ellenzék mindennapi élete”. Kétéves a paktum, vagyis az MDF–SZDSZ megállapodás. Mozgó Világ, 1992/5.

Feitl István, 1998, Egységtörekvések kudarca a Magyar Demokrata Fórumban 1990-ben. Múltunk, 1998/2.

Fejti György, 1989, A politikai rendszer reformja. Pártélet, 1989/2.

Fejti György, 1998, Nekem az MSZMP-t kellett képviselnem. In: Magyarország évtizedkönyve 1988–1998. II. köt.

Fodor Andrea, 1992, Az SZDSZ helyzetéről. Mozgó Világ, 1992/3.

Fordulat és reform. [Írta: Antal László–Bokros Lajos–Csillag István–Lengyel László–Matolcsy György.] Medvetánc, 1987/2. Melléklet.

Földes György, 1989, Hatalom és mozgalom (1965–1989). Társadalmi-politikai erőviszonyok Magyarországon. Budapest, Kossuth.

Földes György, 1995, Az eladósodás politikatörténete 1957–1986. Budapest, Maecenas.

Fricz Tamás, 1992, Pártideológiák és tagoltság. A magyarországi parlamenti pártok ideológiai tagoltsága és annak okai a pártdokumentumok tükrében. In: A többpártrendszer kialakulása Magyarországon 1985–1991.

Fricz Tamás, 1996, A magyarországi pártrendszer 1987–1995. Kialakulástörténet és jellemzők. Politológiai elemzés. Budapest, Cserépfalvi.

Fricz Tamás, 1997, A népi-urbánus vita tegnap és ma. Budapest, Napvilág Kiadó.

Für Lajos, 1993, Szabadon szeretnénk sírni. Budapest, Püski.

Gati, Charles, 1991, Füstbe ment tömb. Budapest, Századvég–Atlanti Kiadó.

Gazsó Ferenc, 1993, Elitváltás Magyarországon. Társadalmi Szemle, 1993/5.

Gazsó Ferenc, 1996, Volt egyszer egy állampárt. Társadalmi Szemle, 1996/11.

Géczi József, 1998, Egy elfelejtett mozgalom – a reformkörök tíz éve. In: Magyarország évtizedkönyve 1988–1998. II. köt.

Géczi József, 1999, Reformerek és reformkörök. In: Rendszerváltók a baloldalon.

Gorbacsov, Mihail, 1987, Átalakítás és új gondolkodás. Országunknak és az egész világnak. Budapest, Kossuth–Pallas.

Gorbacsov tárgyalásai magyar vezetőkkel. Dokumentumok az egykori SZKP és MSZMP archívumaiból 1985–1991. Szerk. Baráth Magdolna, Rainer M. János. Budapest, 1956-os Intézet, 2000.

György Péter, 2000, Néma hagyomány. Kollektív felejtés és a kései múltértelmezés. 1956 1989-ben. (A régmúlttól az örökségig.) Budapest, Magvető.

Halmai Gábor, 1988, Egyesüljetek, gyülekezzetek! Egy kodifikáció története. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Hamberger Judit, 2001, Rendszerváltás és az állam felbomlása. Csehszlovákia, 1989–1992. História, 2001/9–10.

Hankiss Elemér, 1988, Annus mirabilis? Annus miserabilis? In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Hankiss Elemér, 1989a, Kelet-európai alternatívák. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó.

Hankiss Elemér, 1989b, A „nagy koalíció” avagy a hatalom konvertálása. Valóság, 1989/2.

Haraszti Miklós, 1999, A kiegyezés két taktikája. Út a négy igenhez. Beszélő, 1999/10.

Haraszti Miklós, 2004, A civil kurázsitól a civil társadalomig. Magyar szamizdat-történet. Rubicon, 2004/5–6.

Hardi Péter, 1988, Magyar változások és a nemzetközi környezet. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Havas Henrik, 1988, A Bős–Nagymaros dosszié avagy egy beruházás hordalékai. Budapest, Codex.

Hazugság nélkül. Budapest, Bibó Szakkollégium, 1991.

Hegedűs B. András, 1998, Az 1956-os forradalom és szabadságharc reneszánsza és a rendszerváltás. Évkönyv VI. Budapest, 1956-os Intézet.

Híd-Csoport: Híd a közeli jövőbe (100 nap gazdasági programja), Közgazdasági Szemle, 1990/4.

Hofer Tamás, 2000, Harc a rendszerváltásért szimbolikus mezőben. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Horn Gyula, 1989, Magyarország és az európai együttműködés. Külpolitika, 1989/1.

Horn Gyula, 1991, Cölöpök. Budapest, Zenit Könyvek.

Horváth István–Németh István, 1999, …És a falak leomlanak. Magyarország és a német egység (1945–1990). (Legenda és valóság.) Budapest, Magvető.

Hősök tere ’88. június 27. Szerk. Varga Csaba. Budapest, Eötvös Kiadó, 1988.

Hubai László, 2001, Magyarország XX. századi választási atlasza 1920–2000. 1. köt. Budapest, Napvilág Kiadó.

Huszár Tibor, 2003, Kádár János politikai életrajza 1957. november–1989. június. 2. köt. Budapest, Kossuth–Szabad Tér.

Jelentések a határon túli magyar kisebbségek helyzetéről. Szerk. Bihari Mihály és mások. Budapest, 1998.

Joó Rudolf, 1989, Szempontok a Magyar Demokrata Fórum külpolitikai programjához. Külpolitika, 1989/5.

Jutasi György, 1990, A törvényhozás 1989-ben. In: Magyarország politikai évkönyve, 1990.

Kádár János – végakarat. Szerk. Kanyó András. Budapest, Hírlapkiadó, 1989.

Kalmár Melinda, 2000, Modellváltástól a rendszerváltásig: az MSZMP taktikájának metamorfózisa a demokratikus át a menetben. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Kardos Gábor, 1995, A harmadik kosár: a humanitárius együttműködés. In: A Helsinki folyamat. Az első húsz év. Szerk. Dunay Pál, Gazdag Ferenc. Budapest, Stratégiai Védelmi Kutatóintézet–Magyar Külügyi Intézet–Zrínyi Kiadó.

Kasza László, 1994, Metamorphosis Hungariae, 1989–1994. Kasza László interjúi. Budapest, Századvég.

Kék Szalag Bizottság: Magyarország a szabadság és a gazdasági átalakulás útján. Budapest 1990. április.

A kelet-európai diktatúrák bukása. Dokumentumgyűjtemény, 1985–1995. Összeáll. Pándi Lajos. Szeged, Mozaik Oktatási Stúdió, 1996.

Kende Tamás–Mink András, 2003, Reformkommunisták és szocialisták múltképe. t Adalékok egy politikai közösség önmeghatározásához. Egyenlítő, 2003/3.

Kenedi János, 1996, Kis állambiztonsági olvasót könyv. Október 23.–március 15.–június 16. a Kádár-korszakban. Budapest, Magvető, 1–2. köt.

Kerekes György, 1988, „Élesben” gyakoroljuk a demokráciát. A TDDSZ első éve. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Kéri László, 1991, Összeomlás után. Budapest, Kossuth.

Kéri László, 1992, Pártok és többpártrendszer Magyarországon a kilencvenes évek elején. In: A többpártrendszer kialakulása Magyarországon 1985–1991.

Kéri László, 1994a, Politikusportrék: Békesi László. Budapest, Századvég.

Kéri László, 1994b, Politikusportrék: Orbán Viktor. Budapest, Századvég.

Kéri László–Petschnig Mária Zita, 1995, 24 évszak. Budapest, Intera.

Kimmel Emil, 1990, Végjáték a Fehér Házban. (A helyettes szóvivő titkai.) Budapest, Téka.

Kis János, 1990, Filozófus a politikában. (Pogonyi Lajos interjúja.) Kritika, 1990/11.

Kis János, 1991, „Az igazi veszély az, hogy folytatódik a lecsúszás”. (Bossányi Katalin interjúja.) Mozgó Világ, 1991/6.

Kis János, 1999, 1989: a víg esztendő. Beszélő, 1999/10.

Kis János, 2000, Reform és forradalom közt. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Kis János–Kőszeg Ferenc–Lengyel László, 1990, „Nem tekintjük magunkat társadalmi erőnek”. Kerekasztal-beszélgetés a Társadalmi Szerződés történetéről. Mozgó Világ, 1990/3.

Kiss Gy. Csaba, 1998, A demokrácia távlatai Kelet-Közép-Európában. Új Holnap, 1998/1.

Kiss Ilona, 1999, A „fekete kert” gyászéve. Beszélő, 1999/9.

Kiss József, 1992, Többpártrendszer Magyarországon 1985–1991. In: A többpártrendszer kialakulása Magyarországon 1985–1991.

Kiss József–Kovács Éva, 1992, Adatok és tények a magyarországi többpártrendszer kialakulásáról. In: A többpártrendszer kialakulása Magyarországon 1985–1991.

Kiss Tibor: A magyar titkosszolgálatok 1990-ben. Magyarország politikai évkönyve, 1991.

Kizárt a párt. Bihari Mihály–Bíró Zoltán–Lengyel László–Király Zoltán interjúi. Riporter: Ács Zoltán. H. n., Mozgókép Innovációs Társulás, [1989.]

Kolosi Tamás, 1991, A rendszerváltás társadalmi hatásai. Budapest, TÁRKI.

Kónya Imre, 1990, Győzelemre születünk. Kónya Imre az Ellenzéki Kerekasztalról. (Az interjút készítette: Bálint B. András.) Budapest, Progresszió.

Kongresszus ’89. Rövidített, szerkesztett jegyzőkönyv az 1989. október 6–9. között tartott kongresszus anyagából. [Magyar Szocialista Párt.] Szerk. Kimmel Emil. Budapest, Kossuth, 1990.

Kornai János, 1989, Indulatos röpirat az átmenet ügyében. Budapest, HVG.

Kornai János, 1993, A szocialista rendszer. Kritikai politikai gazdaságtan. Budapest, HVG.

Kornai János, 1998: Szocializmusból a kapitalizmusba. (Mit jelent a rendszerváltás?) In: Magyarország évtizedkönyve 1988–1989. I. köt.

Kozák Gyula, 1999, A TIB 1988-ban. Beszélő, 1999/9.

Körösényi András, 1988, Újraéledő politikai tagoltság. Független és ellenzéki politikai áramlatok, szerveződések Magyarországon 1988-ban. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Körösényi András, 1990, Pártok és szavazók. Parlamenti választások 1990. Mozgó Világ, 1990/8.

Körösényi András, 1991, Politikai tagoltság, 1990. In: Magyarország politikai évkönyve, 1991.

Körösényi András, 1998, A magyar politikai rendszer. Budapest, Osiris.

Kőszeg Ferenc, 1993, „Nem akartam kimaradni a dologból”. (Csizmadia Ervin interjúja.) Mozgó Világ, 1993/4.

Krausz Tamás, 1998, A peresztrojka történelmi szerepe. Az államszocializmustól az „államtalan” kapitalizmusig. In: Rendszerváltás és társadalomkritika. Budapest, Napvilág Kiadó.

Krausz Tamás, 2004, Gondolatok, emlékek az MSZP létrejöttéről a Baloldali Tömörülés nézőpontjából. In: Útkeresések.

Kukorelli István, 1995, Az alkotmányozás évtizede. Közjogi, politikai tanulmányok, parlamenti jegyzetek. Budapest, Korona Kiadó.

Kulcsár Kálmán, 1994, Két világ között. Rendszerváltás Magyarországon 1988–1990. Budapest, Akadémiai Kiadó.

Kulin Ferenc, 1994, A tét. Interjúk, esszék a nemzetről és rendszerváltozásról. Budapest, Bagolyvár Kiadó.

Kutrucz Katalin, 2000, A büntetőjogi és büntetőeljárási szabályok átalakítása. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Laki Mihály, 2000, Az ellenzéki pártok gazdasági elképzelései 1989-ben. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Lányi Gábor, 1988, A kuvik éve. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Lengyel László, 1987, Adalékok a Fordulat és reform történetéhez. Medvetánc, 1987/2. Melléklet.

Lengyel László, 1988, Ezerkilencszáznyolcvannyolc. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Lengyel László, 1989a Végkifejlet. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó.

Lengyel László, 1989b, Reformdiktatúra vagy bürokratikus autoritarianizmus. Valóság, 1989/5.

Lengyel László, 1989c, Váz-latolgatás. Elemzés az SZDSZ-ről. Heti Világgazdaság, 1989. október 28. 73–75.

Lengyel László, 1991, Micsoda év! Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó.

Lengyel László, 1992, Útfélen. Budapest, 2000 – Századvég.

Lengyel László, 1998, Az utódlási harc. A kádári párt bukása. Rubicon, 1998/1.

Lengyel László, 2004, Magyar ellenzék. Rubicon, 2004/5–6.

Machos Csilla, 1998, Stabilitás és megújulás a pártvezetőségekben. In: Magyarország évtizedkönyve 1988–1998. I. köt.

Magyar Bálint, 1993, Nem voltunk kamikazék. (Csizmadia Ervin interjúja.) Kritika, 1993/1.

Magyar Bálint, 2004, A rendszerváltás programja és valósága. Rubicon, 2004/5–6.

Magyar Demokrata Fórum állásfoglalások. H. é. n., Inforam.

A Magyar Demokrata Fórum programja. 1989. október. Szerk. Kulin Ferenc. Budapest, Zeneműnyomda [1989].

A Magyar Írók Szövetsége Közgyűlésének jegyzőkönyve. Évszak, 1988/1–2.

Magyar külpolitikai évkönyv, 1990. Budapest, Külügyminisztérium, 1991.

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1963–1966. Szerk. Vass Henrik. Budapest, Kossuth, 1978.

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1985–1989. Szerk. Vass Henrik. Budapest, Interart, 1994.

A Magyar Szocialista Munkáspárt ideiglenes vezető testületeinek jegyzőkönyvei. I. köt. Szerk. Némethné vágyi Karola, Sipos Levente; II. köt. Szerk. Némethné vágyi Karola, Urbán Károly. Budapest, Intera Rt., 1993.

A Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságának 1989. évi jegyzőkönyvei. 1–2. st, köt. Szerk. S. Kosztricz Anna, Lakos János, Némethné vágyi Karola, Soós Lászy ló, T. Varga György. Budapest, Magyar Országos Levéltár, 1993.

A Magyar Szocialista Munkáspárt országos értekezletének jegyzőkönyve. 1988. május 20–22. Budapest, Kossuth, 1988.

A Magyar Szocialista Munkáspárt XIII. kongresszusának jegyzőkönyve, 1985. március 25–28. Budapest, Kossuth, 1985.

A Magyar Szocialista Párt dokumentumai 1989. október 9.–1989. december 21. Budapest, MSZP Információs és Dokumentációs Központ, é. n.

Magyarország évtizedkönyve 1988–1998. A rendszerváltás. I–II. köt. Szerk. Kurtán Sándor, Sándor Péter, Vass László. Budapest, DKMKA, 1998.

Magyarország politikai évkönyve, 1988, 1990, 1991. Szerk. Kurtán Sándor, Sándor Péter, Vass László. 1988: Debrecen, R-For, ma Kiadó, 1989.; 1990: Budapest, Aulaomikk, 1990.; 1991: Budapest, Ökonómia Alapítvány–Economix Rt., 1991.

A magyarság esélyei. A tanácskozás hiteles jegyzőkönyve, Lakitelek 1987. szept. 27. Szerk. Agócs Sándor, Medvigy Endre. Budapest, Antológia–Püski, 1991.

Márkus László, 1999, Forog a hinta. Szocdemek, 1989–1994. Budapest, Willy Brandt k Alapítvány.

Masát Ádám, 2000, Egypártrendszer után, többpártrendszer előtt: a „párttörvény” vitája. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Mécs Imre, 1988, A Szabad Demokraták Szövetségének rövid története (1988 végéig). In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Mihályi Péter, 1988, A magyar privatizáció krónikája 1989–1997. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó.

Mihályi Péter, 1999, Tízéves az indulatos röpirat. Beszélő, 1999/10.

Miszlivetz Ferenc, 1993, A lehetséges határainak újrafogalmazása. Nacionalizmus és civil társadalom Kelet-Közép-Európában 1989 előtt és után. Budapest–Szombathely, Pesti Szalon–Savaria University Press, 1993.

Mink András, 1999, Grósznoszty. Beszélő, 1999/ 9.

A modellváltás anatómiája. Összeáll. Simon János, Szabó János. Budapest, MTA Társadalomtudományi Intézet, 1989.

MSZMP-határozatok és pártdokumentumok 1987. Budapest, Kossuth, 1988.

Murányi Gábor, 2002, A Hitel stádiumai. Heti Világgazdaság, 2002, február 23.

Müller Rolf, 1999, Napi Operatív Információs Jelentések, 1979–1989. Trezor 1. A Történeti Hivatal évkönyve, 1999.

Nagy Miklós, 1993, A magyar külpolitika 1956–1989. Történeti kronológia. Budapest, MTA Jelenkorkutató Bizottság.

Németh István, 2001, Németország újraegyesítése. História, 2001/ 9–10.

Novák Zoltán, 2002, Az MSZMP Budapesti Reformköre. (A reformköri mozgalom szerepe a magyarországi rendszerváltásban.) Budapest, ny. n.

Nyers Rezső, 1992, A piaccsináló antikapitalista. (Bossányi Katalin interjúja.) Mozgó Világ, 1992/9.

A nyilvánosság rendszerváltása. Szerk. Vásárhelyi Mária, Halmai Gábor. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 1988.

O’Neil, Patrick, 1998, Revolution from within. The Hungarian Socialist Workers’ Party and the Collapse of Communism. Cheltenham, Edward Elgar.

Paczkowski, Andrzej, 1997, Lengyelország fél évszázados történetéből, 1939–1989. Budapest, 1956-os Intézet.

Pándi Lajos, 1991, A kelet-európai diktatúrák bukása. Kronológia, dokumentumok, bibliográfia. Szeged, JATE.

Parlamenti képviselőválasztások, 1920–1990. Tanulmányok. Szerk. Földes György, Hubai László. Budapest, 1994.

Parlamenti választások, 1990. Politikai szociológiai körkép. Szerk. Szoboszlai György. Budapest, MTA Társadalomtudományi Intézet, 1990.

Péterfi András, 2001, A máltai találkozó. História, 2001/4.

Pető Iván, 1991, Pátosz és csodavárás nélkül politizálni. (Mátyás Győző interjúja.) Kritika, 1991/5.

Petőcz György, 2001, Csak a narancs volt. A Fidesz egy története. Fodor Gábor, Hegedűs István, Molnár Péter, Szelényi Zsuzsa, Ungár Klára. Bev. Bozóki András. Budapest, Élet és Irodalom.

Petschnig Mária Zita, 1990, Gazdaság – a politikai változások árnyékában. In: Magyarország politikai évkönyve, 1990.

Pók Attila, 1998, A nemzetközi élet krónikája 1945–1997. Budapest, História–MTA Történettudományi Intézete.

Pokol BÉLA, 1989, Politikai reform és modernizáció. Budapest, Magvető.

Pozsgay Imre, 1987, Konfliktus, rend, szabadság. Világosság, 1987/3.

Pozsgay Imre, 1988a, Októberi kérdések. Pozsgay Imrével beszélget Bíró Zoltán. Budapest, Eötvös – Püski.

Pozsgay Imre, 1988b, Korszakváltás és megújulás. Tiszatáj, 1988/9.

Pozsgay Imre, 1988c, Gondolatok a szabadság viszontagságairól. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Pozsgay Imre, 1993, 1989, Politikus-pálya a pártállamban és a rendszerváltásban. Budapest, Püski.

Pozsgay Imre, 1998a, Széljegyzet a rendszerváltás vélt vagy valós titkaihoz. In: Magyarország évtizedkönyve 1988–1998. II. köt.

Pozsgay Imre, 1998b, Koronatanú és tettestárs. Budapest, Korona Kiadó

Pozsgay Imre, 2004, A késő Kádár-korszak és az MSZMP. Rubicon, 2004/5–6.

A puha diktatúrától a kemény demokráciáig. Szerk. Balabán István, Szalay Antal. Budapest, Pelikán, 1994.

Pünkösti Árpád, 2005, Szeplőtlen fogantatás. Történelmi szociográfia. Budapest, Népszabadság Rt.

Rainer M. János, 1995, Rendszerváltás és a közelmúlt. Nagy Imre, 1956 és a demokratikus átalakulás. In: Hatalom és társadalom a XX. századi magyar történelemben. Budapest, Osiris–1956-os Intézet.

Rainer M. János, 1996, Nagy Imre. Politikai életrajz. 1. köt. Budapest, 1956-os Intézet.

Rainer M. János, 2000, A rendszerváltozás és az ’56-os hagyomány. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Rainer M. János, 2003, Ötvenhat után. Budapest, 1956-os Intézet.

Ravasz Károly, 1997, A Független Kisgazdapárt újjáalakulása 1988–1989 fordulóján. Múltunk, 1997/1.

Reformműhely. Kecskemét, 1989. április 15. Szerk. Vass László. Budapest, Kossuth, 1989.

Rendszerváltás és társadalomkritika. Tanulmányok a kelet-európai átalakulás történetéből. Szerk. Krausz Tamás. Budapest, Napvilág Kiadó, 1998.

A rendszerváltás forgatókönyve. Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben. 1–6. köt. Dokumentumok. Szerk. Bozóki András, Elbert Márta, Kalmár Melinda, Révész Béla, Ripp Erzsébet, Ripp Zoltán. 1–4. köt.: Budapest, Magvető, 1999.; 5–6. köt.: Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000.

A rendszerváltás forgatókönyve. Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben. 7. köt. Alkotmányos forradalom. Tanulmányok. Szerk. Bozóki András. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 2000.

A rendszerváltás forgatókönyve. Kerekasztal-tárgyalások 1989-ben. 8. köt. Portrék és életrajzok. Budapest, Új Mandátum Kiadó, 1999.

A rendszerváltás programja. Budapest, Szabad Demokraták Szövetsége,1989.

Rendszerváltók a baloldalon. Reformerek és reformkörök 1988–1989. Válogatott dokumentumok. Vál. és sajtó alá rend. Ágh Attila, Géczi József, Sipos József. Budapest, Kossuth, 1999.

Rendszerváltozás Magyarországon 1989–1990. Dokumentumok. Főszerk. Békés Csaba, Malcolm Byrne. Szerk. Kalmár Melinda, a Ripp Zoltán, Vörös Miklós. Kronológia: Beck Tibor. Bibliográfia: Bóra Zsolt, Győri László, Szalay Márta. Életrajzok: Ripp Erzsébet. Budapest, National Security Archive–Hidegháború-történeti Kutató központ–1956-os Intézet, 1999. (soksz.)

Révész Béla, 2000, Az Ellenzéki Kerekasztal és az állambiztonsági szervek. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Révész Béla, 2003, Az állambiztonságtól a nemzetvédelemig. Szeged, Acta Universitatits Szegediensis, Acta Juridica et Politica. Tomus LXIII. Fasc. 17.

Révész Béla, 2004–2005, Dunagate, I–III. Beszélő, 2004/12.; 2005/1.; 2005/2.

Révész Sándor, 1995, Antall József távolról. 1932–1993. Budapest, Sík Kiadó.

Révész Sándor, 1997, Aczél és korunk. Budapest, Sík Kiadó.

Richter Anna, 1990, Ellenzéki Kerekasztal. Portrévázlatok. Budapest, Ötlet Kft.

Ripp Zoltán, 1995, Szabad demokraták. Történeti vázlat a Szabad Demokraták Szövetségének politikájáról (1988–1994). Budapest, Napvilág Kiadó.

Ripp Zoltán, 1998, Liberálisok és szocialisták a rendszerváltozásban. Múltunk, 1998/3–4.

Ripp Zoltán, 2000, Egység és megosztottság: az ellenzék viszonya az MSZMP-hez a kerekasztal-tárgyalásokon. A rendszer váltás forgatókönyve, 7. köt.

Ripp Zoltán, 2002, 1956 emlékezete és az MSZMP. Múltunk, 2002/1.

Ripp Zoltán, 2003, Szociáldemokrácia a rendszerváltás után. Mozgó Világ, 2004/7.

Ripp Zoltán, 2004a, A Magyar Szocialista Párt megszületése. In: Útkeresések.

Ripp Zoltán, 2004b, Az MSZMP útja a többpártrendszerhez. Rubicon, 2004/5–6.

Ripp Zoltán, 2004c, A vég kezdete. Az MSZMP hatalmi politikája az 1988 májusi pártértekezlet előtt. Múltunk, 2004/1.

Rockenbauer Zoltán, 1991, Társadalmi ünnepek, tüntetések és sztrájkok az 199-es esztendőben. In: Magyarország politikai évkönyve, 1991.

Rockenbauer Zoltán, 1992, Így tüntetett a Fidesz. In: Tiszta lappal.

Romsics Ignác, 2003, Volt egyszer egy rendszerváltás… Prohászka Imre fotóival. Budapest, Rubicon-könyvek.

Romsics Ignác, 2004a, A Gorbacsov-faktor. Egy világbirodalom hatalmi válsága. Rubicon, 2004/5–6.

Romsics Ignác, 2004b, Rendszerváltás és az elitek. Rubicon, 2004/5–6.

Sárközy Tamás, 1989, A társasági törvény előkészítése. Szubjektív beszámoló egy törvényhozás anatómiájáról. Valóság, 1989/3.

Schiemann, John W., 2000, A választási törvény megalkotása. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Schlett István, 1989, Politikai programtöredékek, 1988. Valóság, 1989/3.

Schlett István, 1990, Az opportunizmus dicsérete. Budapest, Magvető.

Schöpflin György–Tőkés Rudolf–Völgyes Iván, 1989, Az apparátus lázadása és válság Magyarországon. Mozgó Világ, 1989/6.

Segédkönyv a Politikai Bizottság tanulmányozásához. Szerk. Nyírő András. Budapest, Interart, 1989.

Simon János, 1991, A „nem-szavazók” választása. In: Magyarország politikai évkönyve, 1991.

Stiglitz, Joseph E., 2003, A globalizáció visszásságai. Budapest, Napvilág Kiadó.

Stumpf István, 1988a, Inkvizíció. (Egy „koncepciós per” mint a késő Kádár-korszak konfliktuskezelési eszköze: Bihari M. Bíró Z., Király Z., Lengyel L.) In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Stumpf István, 1988b, Rendszerkritika, alternativitás generációs köntösben. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Stumpf István, 1992, Pártosodás és választások Magyarországon. In: A többpártrendszer kialakulása Magyarországon 1985–1991.

Sükösd Miklós, 1992, Médiaháború Magyarországon. A kormány és az MDF médiapolitikája 1990–1992. Mozgó Világ, 1992/10.

Szacki, Jerzy, 1999, Liberalizmus a kommunizmus után. Budapest, Balassi Kiadó.

Szalai Erzsébet, 1988, Politika, gazdaság és nagyvállalati érdek. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Szalai Erzsébet, 1994, A civil társadalomtól a politikai társadalom felé. Munkástanácsok 1989–1993. Budapest, T-Twins Kiadó.

Szalai Erzsébet, 1998, Vadkeleti metszetek. Budapest, Osiris.

Szalai Erzsébet, 2000, Szereppróba. Válogatott tanulmányok, publicisztikai írások és interjúk (1982–1993). Budapest, Századvég.

Szalai Erzsébet, 2001, Gazdasági elit és társadalom a magyarországi újkapitalizmusban. Budapest, Aula.

Szalai Erzsébet, 2003, A létezett szocializmus – és tanulságai. Eszmélet, 59. sz. Szalay Péter, 1988, Mi van a „demokrácia csomagterv”-ben? In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Szalay Péter, 1991, Rendszerváltozás és alkotmánymódosítás – 1990. In: Magyarország politikai évkönyve, 1991.

Szamuely László–Csaba László, 1998, Rendszerváltozás a közgazdaságtanban – közgazdaságtan a rendszerváltozásban. Budapest, Közgazdasági Szemle Alapítvány.

Szebeni Zsolt, 1988, A világútlevél társadalmi és gazdasági hatása. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Szécsényi Mihály, 1988, A Fidesz 1988-ban. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Szekeres László, 1988: Tüntetések 1988-ban. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Szelényi Iván, 1992, A posztkommunista átmenet társadalmi konfliktusai. Budapest, MTA Politikatudományi Intézet.

Széll János, 1988, Az MSZMP májusi pártértekezlete. Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Szentes Tamás, 1988, Lesz-e új „modellje” a létező szocializmusnak? In: Társadalmi Szemle, 1988/7.

Szentes Tamás, 1990, A kelet-európai átalakulás és a világgazdaság. Budapest, Aula–Kossuth

Szigeti Péter, 2003, Államszocialista kísérletek – történelmi tanulságok. Eszmélet, 58. sz.

Szilágyi Sándor, 1999, Adalékok a Nagy Imre-újratemetés történetéhez. Beszélő, 1999/10.

Szokolai Katalin, 2001, Szakszervezet, kormány, hatalomváltás. Lengyelország 1981–1993. História, 2001/9–10.

Szűrös Mátyás, 1989, Magyarságról, külpolitikáról. Budapest, Kossuth.

Tamás Gáspár Miklós, 1994, Más világ. Politikai esszék. Budapest, Új Mandátum Könyvkiadó.

Társadalmi Szerződés. Írta: Kis János–Kőszeg Ferenc–Solt Ottilia. In: Beszélő Összkiadás, II. köt.

Thoma László, 1998, A rendszerváltás és a szakszervezetek 1988–1992. Szociológiai-politológiai vázlatok. Budapest, Villányi Úti Könyvek.

Tischler János, 1999, Lengyelország – 1989. Beszélő, 1999/10.

Tischler János, 2004, A lengyel rendszerváltás, 1989. Élet és Irodalom, 2004. szeptember 17.

Tiszta lappal. A FIDESZ a magyar politikában 1988–1991. Szerk. Bozóki András. Budapest, Fidesz, 1992.

Tordai Csaba, 2000, A Harmadik Köztársaság alkotmányának születése. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Tóth András, 2000, Semmi sem dőlt el, és mégis minden eldőlt: szakszervezetek a kerekasztalnál. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Tóth Antal, 1988, Érdekek és érvek egy esztendő munkabeszüntetéseinek tükrében. In: Magyarország politikai évkönyve, 1988.

Tóth Antal, 2003, Revolúció. A kelet-európai átalakulás politikai és gazdasági ismérvei: a magyar példa. Budapest, Új Mandátum a Kiadó.

A többpártrendszer kialakulása Magyarországon 1985–1991. Tanulmánykötet. Szerk. Bihari Mihály. Budapest, Kossuth, 1992.

Tőkés Rudolf, 1990, Az új magyar politikai elit. Valóság, 1990/12.

Tőkés Rudolf, 1998, A kialkudott forradalom. Gazdasági reform, társadalmi átalakulás és politikai hatalmi utódlás 1956–1990. Budapest, Kossuth.

Tölgyessy Péter, 1989, Van közünk a közjogunkhoz? Országgyűlési Tudósítások, 1989. március 8.

Tölgyessy Péter, 1999, Elégedetlenségek egyensúlya. Válogatott írások. Budapest, Helikon.

Új Magyarország felé? Magyar Füzetek, 19/20. Szerk. Kende Péter. Paris, Dialogues Européens, 1988.

Új Márciusi Front 1988. Dokumentumok, cikkek, interjúk. Az 1988. november 5-ei vitanap. Szerk. Lázár István. Budapest, Múzsák, 1989.

Útkeresések. A magyar szociáldemokrácia tegnap és ma. Szerk. Feitl István, Földes György, Hubai László. Budapest, Napvilág Kiadó, 2004.

Vágvölgyi B. András, 1989, Kommentárok a Fidesz programjának külpolitikai fejezetéhez. Külpolitika, 1989/5.

Vajda Mihály, 1992, A történelem vége? Közép-Európa 1989. Budapest, Századvég.

Válaszúton. „Létező szocializmus” – politikai át meneti időszak? szocializmus? kapitalizmus? Szerk. Krausz Tamás, Tütő László. Budapest, ELTE ÁJTK Politikatudományi Tanszékcsoport, 1988.

Varga Csaba, 1990, Új népi gondolat, új népi mozgalom? In: Magyarország politikai évkönyve, 1990.

Vásárhelyi Mária, A rendszerváltás szakszervezete: A LIGA. (Kézirat.)

Vásárhelyi Mária, 2000, A tárgyalások nyilvánossága, a nyilvánosság tárgyalása. In: A rendszerváltás forgatókönyve, 7. köt.

Vass László, 1992, A Magyar Szocialista Párt. In: A többpártrendszer kialakulása Magyarországon 1985–1991.

Vitányi Iván, 1995, Rendszerváltástól a kormányváltásig. Szombathely, Savaria University Press

Virágh Ferenc, 1996, A Kisgazdapárt rövid története. Budapest, FKGP Tudománypolitikai Intézet.

Vogel Sándor, 2001, Rendszerváltás fegyveres összecsapással. Románia, 1989–1992. História, 2001/9–10.

Vörös Miklós, 1992, A Fidesz parlamenti választási kampánya. In: Tiszta lappal.

Wéber Attila, 1996, A Fidesz-jelenség. Budapest, Napvilág Kiadó.

Wiener György, 2003, Hozzászólás az államszocializmus-vitához. Eszmélet, 60. sz.

Wiener György, 2000, A választási törvény keletkezéstörténete (1989). Múltunk, 2000/2. sz.

Rövidítések jegyzéke

AB Alkotmánybíróság

ÁBMH Állami Bér- és Munkaügyi Hivatal

ÁBMHT Állambiztonsági Miniszterhelyettesi Titkárság

ÁBTL Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára

ÁJTK Állam- és Jogtudományi Kar

AFP Agence France Presse

AP Associated Press

APO Agitációs és Propaganda Osztály

BAL Baloldali Alternatíva Egyesülés

BBC British Broadcasting Corporation

BIT Baloldali Ifjúsági Társulás

BM Belügyminisztérium

BZSBT Bajcsy-Zsilinszky Endre Baráti Társaság

CDU Christlich-Demokratische Union

CNN Cable News Network

COCOM Coordinating Committee for Multilateral Export Controls

CSKP Csehszlovákia Kommunista Pártja

DEMISZ Magyar Demokratikus Ifjúsági Szövetség

DKMKA Demokrácia Kutatások Magyarországi Központja Alapítvány

EGK Európai Gazdasági Közösség

EKA Ellenzéki Kerekasztal

ELTE Eötvös Loránd Tudományegyetem

FD Fekete Doboz

FIDESZ Fiatal Demokraták Szövetsége

FJF Független Jogász Fórum

FKGP Független Kisgazda- Földmunkás és Polgári Párt

FMDP Független Magyar Demokrata Párt

FSZDL Független Szakszervezetek Demokratikus Ligája

HNF Hazafias Népfront

IM Igazságügyi Minisztérium

IMF International Monetary Fund

INF Intermediate-Range Nuclear Forces

KB Központi Bizottság

KEB Központi Ellenőrző Bizottság

KDNP Kereszténydemokrata Néppárt

KGB Komityet Goszudarsztvennoj Bezopasznosztyi

KGST Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa

KIOSZ Kisiparosok Országos Szervezete

KISOSZ Kiskereskedők Országos Szervezete

KISZ Magyar Kommunista Ifjúsági Szövetség

KSH Központi Statisztikai Hivatal

KVM Környezetvédelmi és Vízgazdálkodási Minisztérium

LEMP Lengyel Egyesült Munkáspárt

MDF Magyar Demokrata Fórum

MEASZ Magyar Ellenállók és Antifasiszták Szövetsége

MFP Magyar Függetlenségi Párt

MFT Münnich Ferenc Társaság

MIOT Magyar Ifjúság Országos Tanácsa

MISZOT Magyarországi Ifjúsági Szervezetek Országos Tanácsa

MNP Magyar Néppárt

MODESZ Mozgókép Demokratikus Szakszervezet

MOL Magyar Országos Levéltár

MOM Magyar Optikai Művek

MOP Magyar Október Párt

MSZDP Magyarországi Szociáldemokrata Párt

MSZMP Magyar Szocialista Munkáspárt

MSZP Magyar Szocialista Párt

MT Minisztertanács

MTA Magyar Tudományos Akadémia

MTI Magyar Távirati Iroda

MTV Magyar Televízió

NATO North Atlantic Treaty Organization

NBC National Broadcasting Company

NKVD Narodnij Komisszariat Vnutrennih Gyel

NDK Német Demokratikus Köztársaság

NKA Nemzeti Kerekasztal

NMF Nemzeti Megmentési Front

NOIJ Napi Operatív Információs Jelentés

NSZK Német Szövetségi Köztársaság

OECD Organisation for Economic Co-operation and Development

OÉT Országos Érdekegyeztető Tanács

OKISZ Ipari Szövetkezetek Országos Tanácsa

OMIKK Országos Műszaki Információs Központ és Könyvtár

OPIC Overseas Private Investment Corporation

OVIBER Országos Vízügyi Beruházási Vállalat

PB Politikai Bizottság

PDS Partei des Demokratischen Sozialismus

PDSZ Pedagógusok Demokratikus Szakszervezete

PIB Politikai Intéző Bizottság

POFOSZ Magyar Politikai Foglyok Szövetsége

PIL Politikatörténeti Intézet Levéltára

RKP Román Kommunista Párt

SDI Strategic Defense Initiative

SPD Sozialdemokratische Partei Deutschlands

SZDP Szociáldemokrata Párt

SZDSZ Szabad Demokraták Szövetsége

SZER Szabad Európa Rádió

SZETA Szegényeket Támogató Alap

SZKH Szabad Kezdeményezések Hálózata

SZKP Szovjetunió Kommunista Pártja

SZOT Szakszervezetek Országos Tanácsa

SZÖVOSZ Fogyasztási és Értékesítési Szövetkezetek Országos Tanácsa

TDDSZ Tudományos Dolgozók Demokratikus Szakszervezete

TIB Történelmi Igazságtétel Bizottsága

TKKO Tudományos, Közoktatási és Kulturális Osztály

TOT Termelőszövetkezetek Országos Tanácsa

TUDOSZ Tudományos Dolgozók Szakszervezete

ÚMF Új Márciusi Front

USA United States of America

VB Végrehajtó Bizottság

VSZ Varsói Szerződés

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Borító Kiss Gergely
Művészeti vezető Kiss Gergely
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 272 1

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence