Háy János: Dzsigerdilen

A szív gyönyörűsége

(Regény)

Copyright © Háy János, 1996

Borító: Háy János A törökök bevonulása című festményének felhasználásával tervezte Tabák Miklós

A kötet helyesírása eltérhet az akadémiai helyesírástól.

Minden boldog vitéz egyformán boldog, de minden boldogtalan vitéz a maga módján boldogtalan. Ha felhasítanánk testük kosarát, bizony egy boldogtalan vitéznek sem volna hasonlatos a megkeseredett lelke, de kívülről a bőrre mintha mégis ugyanaz a kenőcs volna ráhúzva. Mintha közelebb állna egymáshoz egy boldogtalan vitéz s egy boldogtalan töröknyaló bérnönc, mint egy boldog vitéz s egy boldogtalan. Mintha mind, ki boldogtalan, egyformán boldogtalan vitéz volna, ahogyan a halottak halottak és az élők élők.

Úgy járunk mi is – mondta az atya a sírnál –, ahogyan Szilveszter testvérünk, akit elszólított az Úr, hogy földi testét porrá tegye, és sárnehéz lelkét felemelje a magasságokba, az öt nagy bolygó udvarába, a Jupiter holdjaira, a Nap meleg sugaraira vagy még annál is messzebb, szem nem tudja távolságokba, szem nem látja messzeségekbe.

Szilvesztert egyébként az ott állók közül senki nem tekintette testvérének, csupán megszokásból jöttek el a szertartásra, s hogy lássák, a gazembereknek is egyszer csak vége lesz, hatalmas hantok görögnek szörnyűséges testükre, hogy a mélybe fojtódjanak, s onnan soha többé ne tudhassanak kievickélni, még akkor sem, amikor megszólalnak a végítélet fenséges harsonái, mikor az Úr ébresztőt fúvat a keresztény nyájnak.

Szilveszter testvérünk a szandzsák befolyásos urai közé tartozott. A párkányi török bíró őt hívta mindennemű peres ügyekben, amelyek főként adókról és tolvajlásokról szóltak. És Szilveszter futott, lovával sebesen végigszántott az Ipoly menti úton, egy óra sem kellett neki, hogy odaérjen. Olyanformán tanúskodott – mesélik –, hogy a töröknek legyen az jó, s a földieknek rossz. Nem kellett ehhez fergeteges jogi fölkészültség, sem Werbőczy Hármaskönyvét, sem a török kódexeket nem kellett ismerni. Gyakorta elég volt igent vagy nemet mondani. Oly egyszerűen zajlott az egész, mint mikor mátkáját az atya elé vezeti a férfi. A török bírák végighallgatták a vádló szavait, majd a védőét, s aztán nemtörődöm egykedvűséggel, széles csillaköpenyüket birizgálva, föltették a kérdést:

– És most, hogy látszódjék, magas szultánunk magyarhoni követei mely nagyon elkötelezettjei az igazságnak, téged kérünk, hitetlen atyafi, erősíts meg bennünket ítéletünkben vagy tedd semmissé azt! Mondd, török csapatunk derék harcosai elraboltak-e falvatokból magyar leányokat, apró gyermekeket s megannyi értékes marhákat?

Ekkor Szilveszter testvérünk sűrű hajlongások közepette csak ennyit mondott:

– Nem.

A török bírák elégedetten vették tudomásul a helyeslést, a per után megveregették Szilveszter vállát, s némi pénzmagot tömködtek a zsebébe. Szilveszter pedig a pénzt pénzre rakta, s mikor már elégnek látszott, házat épített magának a falu fölé magasodó dombra, oda, ahol hajdanán egy malom állt. Hetente háromszor járt a törökhöz bíráskodni, s a fennmaradó időben gazdálkodott. Elvette a falu egyik módos gazdájának lányát, aki két kislányt szült neki, s remélni sem lehetett, hogy harmadikként fiú lássa meg az Úr fenséges napját és holdját.

Szilveszter testvérünk vitéznek egyáltalán nem volt mondható, s hogy boldog vagy boldogtalan volt-e, kit sem érdekelt. Aki nincstelen volt, úgy hitte, a pénz maga a boldogság, s akinek pénze volt elég, a törökkel való kapcsolatait irigyelte, mondván, ilyenformán még több pénzre lehet szert tenni. Ám ha szóba került, mikor egymáshoz keveredett a falusi népség, senki sem vallott irigységéről. A szegények esküdöztek, hogy pénztelenül boldogabbak, mint a gazdagok, különösen Szilveszter, hisz a lélek csak egy szál pendelyben perdülhet át Krisztus urunk gyöngyvilágába, s kinek fizetvény dagasztja a zsebét, az bizony e világunkban marad, s ahogyan az Úr mondta, teveként fogja halála után a Szahara homokját tapodni Allahra esküdött beduinokkal és súlyos árukkal a hátán. A gazdagok meg azt mondogatták: nagy ára van a júdáspénznek. Szilvesztert majd – halálát követően – keselyűk tépdesik cafatokra, s a megnyirbált testdarabok a poklok legmélyebb bugyrába zuhannak, oda, ahol azt a szerencsétlent pörkölik a poklok őrei, aki elárulta a Megváltót.

És mind akként gondolta, hogy Szilveszter testén kígyók csuszakodnak és békák vartyognak, a bőr alatt pedig májkukacok és vesehernyók dulakodnak.

A négy fiú is így hitte. Semmiben sem hasonlítottak az árulóhoz, testük olyan volt, mint a selyem, szívük, mint a gyémánt: de kígyók siklottak szíveik jobb kamrájába, s békák ugrottak szíveik bal kamrájába, s a rémséges hideg állatok ott lakomáztak a mellkas alatt, törték a gyémántot és fonnyasztották a bőrt. Évre év telt, napok és holdak gördültek át az egek boltján, és a négy fiúból csak egy maradt e földi lét rabságában. S ennek az egynek, mielőtt végleg hátat fordít a temetői sokadalomnak, mielőtt elhagyja Szilveszter föld alá süllyesztett tetemét, az a feladata maradt, hogy elmesélje, miként özönöltek e nyirokállatok a szív mezejére.

1

Abban a faluban születtem, ahol Szilveszter lakott. Én alig voltam tízéves, neki már gyerekei voltak, két kislány. Apám és anyám soha nem ejtette ki száján Szilveszter nevét, méltatlannak érezték magukhoz, hogy akárcsak szóba is kerítsék őt. Nagyapám, amikor elmeséltem, mekkora ház épül a Malomdombon, hogy sziklányi kövek kerülnek a falba, csak annyit mondott: „Szélfútta hely az, fiam.”

Engem, mennél kevesebbet hallottam felőle, annál jobban izgatott Szilveszter és a családja. Leskelődtem a kertjük végében, figyeltem, miként dagadoznak a gyermekek, a bőrük feszes és sima, mint a lakkozott hordók hasa. „Micsoda fene jó étkekkel tömhetik őket – gondoltam magamban –, micsoda jó kis ízek.” Beleszimatoltam a levegőbe, és csukott szememet a csillámló nap felé fordítottam, hogy a káprák között még inkább megjelenhessenek a sárga-barnára sült kalácsok, lekváros sütemények.

Úgy hittem, a dombi házból alagútrendszer indul, aminek egyik ága Párkány váránál bukik elő, ahol a török csapatok parancsnokai és a törvényhozó kádik tanyáznak, de ezenkívül se szeri, se száma a járatoknak, ahová a vidék hajdani rablói rejtették kincseiket.

Sejtésemre bizonyítékot maga Szilveszter szolgáltatott, hisz oly sokszor láttam őt elmenni hazulról, de visszajönni nem, vagy visszatérni, amikor elmenni nem látta senki. Egyre biztosabb lettem abban, hogy földmélyi kirándulásokat tesz ilyenkor. Nyomába szegődtem, figyeltem, mikor csak tudtam, gyanús volt minden lépése.

Egyszer aztán föltűnt neki a leskelődésem. Észre sem vettem, a hátam mögé lopakodott, megragadta a jobb karomat, szembe perdített magával.

– Mit akarsz? – kérdezte, s mielőtt válaszolhattam volna: arcul ütött. Nagyon erősen, fájdalmasan tapadt a keze az arcbőrömhöz.

Ekkor eldöntöttem, ezt a férfit örök életemben gyűlölni fogom, ha gonoszra gondolok, az ő képe jelenik meg előttem, ha pusztulásra gondolok, az ő pusztulását látom majd.

Most mégis róla beszélek, és nincs bennem gyűlölet. Bár én vitéze lettem e honnak, ahogyan szüleim akarták. Apám azt mondta: „Ha életed megmarad, fiam, büszkék leszünk rád, ha kimúlik, öcséid állnak a helyedre, míg végérvényesen ki nem pusztul a hitetlen fenevad honunkból, míg el nem szólítja közülünk a töröknyalókat az Úr.” S bár semmi hasonlóság nincs köztem és Szilveszter között, mégis úgy érzem, mintha magam is arcul csaptam volna egy gyereket, s innentől a sorsom megpecsételődve: olyan mód zajlik, mint mindenkié, aki valaha is arcul csapott egy gyereket.

Mert bár dicső dolog a vitézség, a honért véghez vitt hőscselekedet, s a boldogtalanság más és más, még sincs nagyobb erő, mely egymáshoz láncolná a földlakókat, mint sorsukban való szerencsétlenségük. S mikor Szilveszterről, a gyűlöletről beszélek, úgy érzem, magam kerülök szóba, az a férfi, aki túlélte e vérlocskos éveket, aki csillaszablyával törököt veszejtett, és szeretetet nyert a honi lakosoktól, aki mégis egy lapra került az árulóval, hisz sorsukat egymásba fonta a boldogtalanság.

„Most föjjebbez a töröknél Szilveszter” – sustorogták többen is a temetőben, s nevettek a viccen. „Azám – szólt egy másik –, bezony, a halál nem visel török turbánt, és nem visel labanc sapkát és kuruc sapkát, bezony, a halált nem a sapka teszi, de akit elkap, azt beleteszi a hideg verembe, hogy a fagykukacok falhassanak belőle.” Nevettek a gazember halálán, ezzel végre rendeződtek a dolgok, gondolták, Szilveszter elhalt, ők viszont most már biztosan megússzák. Biztatták magukat: ugye-ugye, megérte ilyennek és olyannak lenni, és nem követni a bűnt, mert az Úr is ezt tanította: „Szedjétek ki a gonosz írt szívetekből, s ha így lészen, utolsó eljövetelemkor porhüvelyetekbe újra életet lehelek.”

A temetői népeken hamarosan olyan önteltség és büszkeség, az örök élet afféle tudása vett erőt, hogy szinte feledték, mennyi, de mennyi bajság zúg már most is a testükben, hogy a lelkük, mint a valahai szélmalom, apró morzsalékokra őrli az élethez való minden erejüket, s hamarosan akként fognak elpusztulni, kikopni a földi világból, miként Szilveszter, akit íme, az atya testvérüknek nevezett a halálban.

Semmit nem változtak – gondoltam magamban –, hisz gyerekként nemcsak Szilvesztert figyeltük, de láttuk a falu minden emberét és asszonyát, az élettől duzzadó fiatalokat és a rongyra váló öregeket. Sosem tudtak különbül viselkedni. Három percből állt az életük: a maguk felett való sajnálkozás percéből, az önviláguk dicséretének percéből és a mások elveszejtésének percéből. Bár voltak, akik méltóbb életet éltek, példájuk mit sem változtatott azon, ami a számos népséget jellemezte.

– Megpusztult a Lajosék malaca – kiabálták egymásnak, s közben csak azt vizslatták, a sajátjuk miként kövérül.

– Megdögletett szegény pára.

– Meg, hát meg.

S aztán kibökték:

– Nemtörődöm, lusta népség, hogyan is maradhatott volna élve az a szegény jószág. Különb életet választott magának, az Úr markába menekült.

És szidták őket bőszen. Az egyik hallani vélte, hogy az állat éjjelente éhségtől kínlódva vonyított bele a sötétségbe. Úgy beszéltek, mintha sosem hallották volna az istennek szentelt miséken a szerencsétlenül járt zsidó, Jób történetét, akinek mindene, mindene az enyészeté lett, holott oly szilárd volt a hitben, s oly szilárd a tisztességben.

Sokan gondolják, még a nálunknál fényesebb birodalmakban is, hogy mennél fenségesebb vidéken élnek az emberek, annál fenségesebbek a gondolataik, annál tisztább a lelkük, s melegebb a szívük. Bár némiképp hihető ez – itáliai utam során magam is megtapasztalhattam, mennyire nyitva a szíve az ott lakóknak, s ez magyarázható azzal a tünde napvilággal, ami bearanyozza ott a tájat –, de itt, Sándorpusztán, ahol nem kevésbé fenséges a vidék, mint a latinoknál, mindez nem mondható el. Hiába a dús zöldű erdők s a halban bővelkedő folyók, amelyekről Galeotto is sokat mesélt (mondván: könnyebb azokból halat merni, mint egy sajtár vizet), a falusi népség semmivel sem volt különb, mint a török fogta nagyvárosok lakói. Éppannyi rossz és jó erő működött az Ipoly kanyargó öblétől, s a Börzsöny erdeitől övezett vidéken, mint a budai vár alatti Krisztinaváros nyomornegyedeiben.

És én itt nőttem föl.

– Megfáradtak erőid a végi harcokban – szólt valaki a mellettem állók közül, s én csak néztem rá, mint aki tudni sem bírja, miről beszél, miféle fáradtságot képzel a bajvívásba, ami éveken át vérem és kenyerem volt.

– Nem – mondtam –, temetésen vagyunk, és akként viselkedek.

Hirtelen a fejembe zúdultak a hatalmas ütközetek, amikor minden csapás a test erejének megmérettetése. Elégtételt vettünk Mohácsért, Egerért, Szigetvárért, a megölt, elrabolt és meggyötört emberekért, a halálra nyuvasztott országért. Magunk alá gyűrtük a kontyosokat, derékba törtük a lófarkas zászlókat, megterítettük a vívmezőket színre szín ruhákkal és vérrel. Kurjongatva lovagoltunk vissza a táborba, győzelmi örömtől eltelten, csak a kapitány arca maradt fakó, mintha mi sem történt volna: „Az létünket kell kardélre hányni – sziszegte örökkön –, az volna nekünk dicső érdem.” És mi semmit nem értettünk szavaiból, nem tudtuk, ki állna szemben ellenfeleinkkel, ha mi magunkat dobnánk a veszedelmes halálsárkány torkába, de ez a kapitányt egyáltalán nem érdekelte. S mikor visszakeveredtem, már a török kipucolása után Budára, s láttam azt a veszett nagy örömöt, ami a városlakókon eluralkodott, láttam, életüket át akarják csenni a töröktől megszabadult világba, hogy eztán saját törvényeik láncait öltsék magukra, akkor csendültek fülembe újra a kapitány szavai.

Rohantam végig az utcákon, hogy kijussak a forgatagból, rohantam oda, ahol a harcok ékköve lakott:

– Íme, hát itt vagyok, a város, ahová menekültünk, kivet magából, s ha a te szíved gyöngye nem volna, ez nem lenne az én hazám – mondtam izgatottan.

Ő álmából ébredt, s csak kicsit örült, hogy visszatértem, puha tenyerével végigszántott a karomon:

– Apró az én szívem, hogy a te testedet magába zárja. Majd eljön érted a perzsa nő, aki nem beszéli nyelved, mégis akként játszik rajtad, mintha hangszere lennél ujjainak. – Aludt aztán tovább.

Akik a végvárakat megjárták, nem úgy sírnak, mint ki sajnál, mert temet, nem úgy, mint a lányok vagy a gyerekek, kívül nekik semmi, csak belül csorog minden, csorog nagyon, végig az összeszorult nyelőcsövön, bele a gyomorba, s onnét a vérerekbe, a belekbe, a sejtekbe és minden kis pórusába a szervezetnek. Én úgy sírtam akkor, s tudtam, mit nyernem volt hivatott: elveszejtettem.

Ettől kezdve a csillogó penge már nem Köprülire áhítozott, sem nem más hitetlen fenevadra, minduntalan csak engem fenyegetett, hogy széjjelmarcangol, óriásistenek falatjává szabdal, először a testem, s nem áll meg ott, mert kardélre vettetik a lelkem is, hogy az Úr legfinomabb ujjmozdulatai sem lesznek képesek összeilleszteni. S ilyenformán sem a mennyek, sem a poklok tájaira nem kerülhetek, hisz mikoron megvizsgálják a túlvilági birodalmak őrei azt a semmire nem hasonlító cafathalmot, fejcsóválva dobnak vissza az üres űrvilágba: ez nem kell.

Nem kell. Sem földön, sem égben, sem a poklok mélyein: nem kell. Az övem csatja sem jelzi, ki voltam, mentém aranyos gombjai sem mesélnek arról, ami velem történt… S mikor mindezt kisírtam magamból ott a török nő házában, Budán, a penge alábbhagyott fenyegetésében, hiszen miért kéne vágni rajtam, amikor amúgy is darabjaimban vagyok.

Körülállják a sírt, akik más halálában élvezik a túlélést. Nézem őket: akikkel felnőttem, most éppen olyanok, mint apáik, nagyapáik, anyáik és nagyanyáik voltak. Kiült arcukra mindenforma ránc, s kioltódott szemükből a puhaság. Lehetnék én is olyan, mint apám vagy anyám, ha élnének, de anyámat a párkányi szandzsákbég emberei szabdalták szét, mikor nem eresztette öléből azt a szőke kislányt, aki az én testvérhúgom volt. A holdívű török szablyák először a karokat metszették le, jobb, aztán a bal, majd a lábakat, jobb, aztán a bal, végül a nyakat, amivel a vérző csonk megpróbált még a gyermekhez kapaszkodni. Apám anyám halálát követően dobta fejét a pusztulásnak, élete nem érhetett bele a békeévekbe. Mert anyám szíve a gyermekeiért dobolt, s apám szíve az anyámért dobolt, s a gyermek elpusztítása még két halált hozott. Nincs kire hasonlítanom.

Most itt vannak, akikkel együtt teltek az idők, ruhájuk koszlott, bőrük, mint a szíj, amivel simogatni nem, csak ütni lehet.

– Szórjuk hát a búcsú rögeit Szilveszter testvérünk földi porhüvelyére – szólt az atya, s olyan serény munka indult akkor, amilyent seidőkben nem láthatott bár utazó vagy ottlakos Sándorpusztán. A durván megmunkált tölgyfa koporsóra buhogtak a fagyott rögek, hideg késő ősz volt, összekeményedett már minden, ami összekeményedhetett, s a fákon levél sem, csak csuszamlós jég.

– És imával könyörögjünk az Úrhoz, hogy az eltávozott lelkét magához ölelje, abban a meleg égodúban, ahol az ő mindenszentjei vannak, Mária és József, a szent apostolok, s mind, kik föláldozták életüket az egy igaz Istenért.

Az atya úgy beszélt, ahogyan beszélnie kellett, de a földhányás izzasztó munkája mellett keveseknek jutott percük is akár, hogy imájukat gyors érthetetlenséggel elrebegjék, csak úgy foghegyről, mintha a szent szavak volnának inkább káromlások. Az asszony sem fordult szavaival e világunk gazdája felé, és a lányok sem. Arcuk fehér volt, mintha egyre festették volna mindhármukat, nem fájt nekik a búcsú, nem hívták az eltávozót, hogy jönne már inkább vissza, s ne hagyja el őket, hogy miért kellett ilyen hamar, minden várható évkoroknál hamarabb, megelőzve az öregedést, miért kellett elmennie.

Megfordultam, hogy elhagyjam a temetőkertet, mert amit a tisztesség megkívánt, megtettem, s kicsit előbb is szerettem volna elindulni, mint a tömeg tenné, kedvem sem volt beszédbe jutni bárkivel is. Amint megfordultam, láttam, hogy a temető kerítése mellett egy karcsú nő surran el, messziről szépnek tűnt, szebbnek, mint azok, akik a sír körül állongtak. Úgy ment, mintha bújna, mint ki nem akarná, hogy észrevegyék, de az ősztől tiszta fák látni engedték, hogy ott volt, s aki ismerte, felismerhette, de én csak sejteni véltem, hogy ki ő.

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

A bogyósgyümölcskertész fia

A cégvezető

A gyerek

Házasságon innen és túl

Hozott lélek

Kik vagytok ti?

Mamikám

A mélygarázs

Napra jutni

Ne haragudj, véletlen volt

Ország, város, fiú, lány

Otthonunk könyve

Az öregtó felé

Szavalóverseny

Szerelmes, istenes, okosos. Háy-kódex

Völgyhíd

Xanadu

Tartalom

1

2

3

A bánki fuvaros pere

A nosztrai boszorkánynő pere

4

5

6

Bridorits Pál története

Kristóf János története

Pethő Gergely története

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette és korrektúrázta Hack Orsolya

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 849 6

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License