MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Veszprémy László Bernát

Hét verem

Scheiber Sándor küzdelmei
a kádári állambiztonsággal

részlet

COPYRIGHT © VESZPRÉMY LÁSZLÓ BERNÁT, 2025

COPYRIGHT © JAFFA KIADÓ, 2025

MINDEN JOG FENNTARTVA!

BORÍTÓFOTÓ: FORTEPAN / BAUER SÁNDOR

BORÍTÓTERV TILLAI TAMÁS

SZERKESZTŐ GABORJÁK ÁDÁM

FELELŐS SZERKESZTŐ SCHULTZ JUDIT

FELELŐS KIADÓ RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978 963 687 240 3

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

TARTALOM

Bevezető

1. „Légy bátor és erős!”
A korai évek és a holokauszt

2. „Egy pap maradt a gyilkolásból”
Scheiber viszonya a hatalomhoz a felszabadulástól a megtorlásig

3. „Mód a megjavulásra”
Fedett nyomozások Scheiber és társai ellen, 1961–1971

4. „Egybegyűltek ellenem a hatalmaskodók”
Fedett nyomozások Scheiberrel szemben 1971 után

5. „Az istenülés perci már ezek”
Scheiber utolsó évei és emlékezete

Függelék

Fontosabb célszemélyek, hálózati személyként kezelt személyek, nyomozások fedőnevei

Felhasznált levéltárak, irattárak és hagyatékok

Bibliográfia

Jegyzetek

BEVEZETŐ

Valamikor 1945 februárjában, az éppen felszabadított Budapesten két fiatal zsidó férfi rótta a havas, romos utcákat. A két férfi – Scheiber Sándor és öccse, Lipót – szüleik holttestét keresve kijárt a Kerepesi úti temetőbe, hogy az egymásra pakolt, fagyott hullák hegyei között azonosítsák rokonaikat. Apjuk, Scheiber Lajos rabbi a német megszállás alatt hunyt el a zsidókórházban. Édesanyjuk, Adler Mária 1944–45 fordulóján, szilveszter éjszaka vált a nyilas terror áldozatává. Amikor a két férfi éppen a Keleti pályaudvar környékén járt, Sándor – anyja meglövésének szemtanúja – éppen édesanyjuk haláláról beszélt, és arról, hogy talán valahol létezik túlvilág. Lipót – akit a családban csak „Titinek” neveztek – megjegyezte: ha lenne túlvilág, akkor „mama nem hagyná, hogy így éhezzünk”. Állítólag amint ezt kimondta, egy orosz katona egy cipót nyújtott nekik. Talán így történt, talán nem – a fenti történetek forrása Scheiber Sándor felesége, Bernáth Lívia („Lili”) volt, aki nem bizonyult mindig megbízható emlékezőnek, ráadásul az anekdotának egy másik, profánabb verziója is fennmaradt. Sásdi Sándor író szerint – aki Scheiber elbeszélését idézte fel – nem a túlvilágról és Istenről, hanem anyjuk szombati csokoládés kuglófjairól beszélgettek a Baross téren, majd Scheiber felkiáltott, hogy „hát nem akad senki, aki megkönyörül rajtunk?!” Ekkor adott nekik egy arra járó orosz egy cipót.1

A szülők holttestének felkutatásához – melyeket végül megtaláltak, és a Wesselényi utcába, majd a Kerepesi temetőbe szállítottak – még egy anekdota tartozik: egy alkalommal Scheiber Lipót és Scheiberné indult el a holttestek keresésére. Visszatérve egy orosz járőrbe botlottak, aki el akarta vinni Lipótot. Végül Scheiberné addig ismételgette, hogy a férfi orvos, amíg a katona rá nem förmedt: „Bolond nő, vigye a pokolba a férjét.”2 Ismét nem tudjuk, hogy ez pontosan így történt-e. A történetek mindenesetre számos olyan motívumot tartalmaznak, melyek később is visszatértek Scheiber életében és már-már legendássá váló életrajzában: ezek a halál torkából, vagyis a náci és szovjet veszedelemből való megmenekülés, melyet az isteni oltalom földi aktora, Scheiberné eszközöl ki, illetve az isteni elhivatottság, mely kalandos utakon egy irányba, a magyar zsidóság holokauszt utáni feltámasztásának irányába terelte Scheibert.

Scheiber Sándor a magyar zsidóság legnagyobb 20. századi alakja. Mint Fodor Gábor, a Horn-kormány művelődési és közoktatási minisztere 1995-ben találóan megfogalmazta, Scheiber „egyszerre volt zsidó és magyar; élete és életműve újabb és újabb nemzedékek kimagasló példaképe lehet egy olyan világban, amelyben fájdalmasan megfogyatkoztak azok a szellemi és lelki értékek, amelyekért küzdeni érdemes, és amelyek elismerésre méltók”.3 Személye egybeforrott nemcsak az általa közel 30 éven át vezetett intézmény, a Rabbiképző imázsával, de a magyar-zsidó és irodalomtörténeti kutatásai kapcsán az általános magyar kultúrával is. Szellemi vonzásában – óráin, kidusain, baráti körében – nevelkedtek a magyar kultúra, tudomány, politika és sajtó olyan fontos nevei, mint Boros Lajos, Jeles András, Karsai Elek, Komoróczy Géza, Kőszeg Ferenc, Moldova György, Nádas Péter, Landeszmann György, Raj Tamás, Schőner Alfréd, Schweitzer József, Szántó T. Gábor, Ungvári Tamás vagy éppen Vince Mátyás. Ez az illusztris névsor már magában is segít elhelyezni Scheiber jelentőségét a magyar szellemtörténetben.

Ennek tükrében rögtön szükséges tisztázni, hogy mi az, amit az olvasó nem tart a kezében: ez a könyv nem Scheiber Sándor életrajza vagy tudományos pályájának bemutatása. A kötet, bár végigköveti Scheiber életének fontosabb állomásait, alapvetően a Kádár-rendszerben töltött 29 évére, azon belül is főleg az állambiztonsággal (BM III/III. és III/II. – belsőreakció-elhárítás és kémelhárítás), illetve az Állami Egyházügyi Hivatallal (ÁEH) való változékony, ám főleg negatív kapcsolatára koncentrál. Scheiber Sándor átfogó, modern szemléletű, primer kutatásokra épülő életrajza tehát máig történészére vár. Ez a könyv azonban nem is a BM III/III. vagy azon belül az összes, zsidó vonatkozású fedett nyomozás, de nem is a kommunizmus és a zsidóság történetének monográfiája. Ezekre az általános témákra akkor térünk ki, ha az történetünk szempontjából elengedhetetlen, a mélyszántást igénylő olvasót pedig bizalommal irányítjuk a témában már megjelent számos kötethez és tanulmányhoz.4

A Scheiber-életmű eddigi szakirodalmának áttekintésénél rögtön szembetűnik, hogy az eddigi legalaposabb feldolgozást Hidvégi Máté biokémikus adta egy mindössze 46 oldalas tanulmányban, illetve a szerző még számos, rövidebb cikkében és tanulmányában foglalkozott Scheiber életével. Scheiber világnézetének megismeréséhez a leghasznosabb kötet máig a Kőbányai János szerkesztésében 1994-ben megjelent Scheiber Sándor könyve című kötet, amely Scheiber fontosabb beszédeit tartalmazza.5 Ezenkívül Scheiberről eddig legalább négy tanulmánykötet jelent meg, melyek fontos és ebben a könyvben is számos alkalommal hasznosított részleteket osztanak meg Scheiber életéről, személyiségéről, de még a hatalommal való kapcsolatáról is.6 Ezek közül kettő tartalmazza Scheiber özvegyének visszaemlékezését, melynek legalább két írott verziója maradt fent, az egyik „A tanítás az élet kapuja” – Tanulmányok az Országos Rabbiképző Intézet fennállásának 120. évfordulója alkalmából című 1999-es kötetben, a másik pedig A könyvek hídja című 2005-ös kötetben.7 Utóbbi elméletben az előbbi szöveg újraközlése, ám az 1999-es verzió valójában több helyen hosszabb és részletesebb. Itt szinte minden esetben Scheiberné 1999-es szövegét hivatkozzuk. Hasonlóan fontos forrás Scheiberné 1999-es életútinterjúja, melyet a University of Southern California Shoah Alapítványának adott.8 Ezenkívül különböző magyarországi és külföldi levéltárakban Scheiber több száz oldalnyi levelezése maradt fenn a rabbitól (és a rabbiról), mely iratokat a kutatás során igyekeztünk maradéktalanul áttekinteni. Szintúgy fontosak Hidvégi kisebb cikkei, közleményei a témában.9 Haszonnal forgatható forráskiadás jelent még meg 2019-ben Kovács András történész szerkesztésében, mely néhány fontos dokumentumot közölt Scheiber és a kommunista magyar állam kapcsolatairól 1956 után. Ezek a munkák azonban kevéssé fókuszáltak témánkra, Scheiber állambiztonsági megfigyelésére. A kutató kénytelen azt tapasztalni, hogy eltekintve Kovács András forráskiadásának egy fejezetétől és ugyanezen szerző egy rövid írásától, a konkrét résztéma eddig egyetlen szaktörténészi publikáció témáját sem képezte.

A Kádár-rezsim időszakának megvolt a maga „zsidókérdése”, amelyet nyíltan nem definiált, de például a belügyi eljárások szintjén folyamatosan megmutatkozott. Akták sorait nyitották olyan személyekre, akik külsőleg alkalmazkodtak a szocialista rendszer által kínált asszimilációhoz, azonban a kelleténél jobban tartották vallásos identitásukat, vagy baráti és családi körben kiálltak Izrael mellett.10 A Kádár-rendszer konszolidációja dacára az egyházakat – ideértve az „izraelita egyházat”, magyarán a zsidóságot – végig a reakció szerves részeként, következésképp ellenségként kezelte. A Kádár-rendszer és az egyházak kapcsolatát alapvetően az erőszak, a fenyegetés, a manipuláció, valamint az egyezkedés és a megnyerés sajátos egyvelege határozta meg. Kádár a vallásosság felszámolását többgenerációs folyamatként határozta meg, így elsősorban az ifjúság leválasztását tartották fontosnak az egyházakról. A politikai rendőrségnek (elsősorban a BM III/III-1. osztálynak) feladata így az egyházi intézmények lassú bomlasztása, manipulálása és felhasználása lett.11 Scheiber megfigyelése is ebbe a nagy képbe illeszthető bele, annak minden ellentmondásával és komplexitásával együtt.

Scheiber állambiztonsági megfigyelésének feltárása régóta időszerű volt. Nem lehet vitatni, hogy Scheiber a Kádár-rendszerben megjárta az üldöztetés Talmud által emlegetett „hét vermét”: „Hét vermet ásnak a béke embere számára, és mindegyikből megmenekül, de egy gödröt ásnak a gonosztevő számára, és abból nem tud megmenekülni.”12 A hatvanas évek közepétől teljes intenzitással figyelte az állambiztonság: megkísérelték lejáratni, szakmai előrehaladását akadályozni, baráti körétől elidegeníteni, levelezését felbontották, telefonját lehallgatták. Bár számos ismeretterjesztő cikk megjelent már, melyek elnagyolva és leegyszerűsítve mutatták be ezt a végtelenül összetett történetet, a téma alapos feldolgozása eddig váratott magára.13 Hívei „cádikként”, azaz „igaz emberként”, „csodarabbiként” írják le,14 míg Scheiber özvegye egy helyütt egyenesen a Rákosi-rendszer által meghurcolt katolikus vezetőkhöz, Mindszenty József hercegprímáshoz és Grősz József kalocsai érsekhez hasonlította néhai férjét: „Én mindig féltem, hogy ugyanúgy, mint a katolikus egyház vezetőjét, Mindszentyt vagy Grőszt, őt is el fogják vinni […].”15

Ennek ellenére a kutató azt tapasztalja, hogy a Kádár-rendszer ügynökvilágát „jó ellenállókra” és „gonosz kollaboránsokra” leegyszerűsítő narratíva – amely egyébként sem teszi lehetővé a bonyolult történetek objektív és árnyalt bemutatását – alkalmatlan Scheiber történetének és a róla jelentők történeteinek elbeszélésére. Ebben a könyvben ugyanis nemcsak Scheiber szemszögét és élményeit szükséges bemutatni, hanem esetenként azt is, hogy a róla jelentést tevők milyen utat tettek meg, mire ügynökké váltak. Mint Bernáth Miklós rabbi, Scheiber apósa írta Jákobról és Józsefről: „Annyira egybevág sorsuk, összefonódva, egymástól elválaszthatatlanul, hogy hiábavaló kísérlet megírni bármelyikük történetét, a másikénak ismertetése nélkül.”16 Noha ez a kötet a legkevésbé sem kívánja mentegetni a Rákosi- és a Kádár-rendszer bűneit, szükséges jelezni: a közemlékezetben megfigyelhető egy sajátos arányeltolódás, amely inkább hajlamos a – nem mellesleg sokszor megszorongatott, kényszerhelyzetben lévő – mitikus „ügynökre” helyezni a felelősséget azon totalitárius diktatúra államhatalmi üzemeltetői helyett, akik az együttműködés kereteit eleve lefektették. Hatványozottan egyet kell tehát értenünk Takács Tibor történész ügynökökről írt monográfiájának megállapításaival, miszerint a kollaborációnak több módozata létezett, sokszor a jelentéstevőket is ellenségként kezelte az állambiztonság, s végső soron „senki fölött sem szabad pálcát törni, mert a tegnapi »hősök« könnyen »besúgói« szerepben találhatták magukat, mint ahogy a tegnapi ügynökök is könnyen hősökké, majd mártírokká válhattak”.17

Magyarországon még egyetlen volt ügynök sem veszített pert kutatóval szemben.18 Ebben a könyvben ezért jogi okokból senkit sem nevezünk polgári nevén ügynöknek, ám azonosulni tudunk Ungváry Krisztián történész definíciójával, miszerint alapvetően az végzett érdemi tevékenységet ügynökként, akinek beszervezése anyagi érdekeltség alapján történt, ha maradt fenn tőle jelentés, vagy ha érdemi munkájára való utalás szerepel valamilyen állambiztonsági iratban.19 Ezt azzal egészíthetjük ki, hogy 1. nem csak anyagi ellenszolgáltatást remélhettek az ügynökök, 2. nyilván ide kell számolni azokat is, akik dokumentálhatóan önként jelentkeztek a jelentéstevésre, és 3. az ügynökök nemcsak jelentéseikkel lehettek hasznosak az állambiztonság számára, hanem egyéb feladatok ellátásával, például dokumentumok ellopásával, dezinformáció terjesztésével vagy fontos szavazások befolyásolásával. A továbbiakban reményeink szerint az olvasó maga is el tudja dönteni, kiket tekint valóban ügynöknek, és kik azok, akik végül beszervezésük vagy a beszervezésükre tett kísérletek ellenére elkerülték, hogy a szó érdemi értelmében ügynökké váljanak.

Felmerül a kérdés, mennyire hihetünk az ügynökök jelentéseinek. A jelentések éppen azért készültek, hogy kompromittáló adatokat szerezzenek a célszemélyről, következésképp tele vannak valósnak tűnő vagy éppen hamis vádakkal, gyanúsításokkal, hazugságokkal és féligazságokkal. A jelentésekben foglalt bűnök és hibák egy részéhez nyilván érdemes megértéssel, sőt némi könyörülettel viszonyulni. Az is tény, hogy az ügynökök számos alkalommal egyéni szempontjaik alapján próbálták átszínezni a valóságot, arról nem is beszélve, hogy ha az ügynököt cionista összeesküvés feltárására utasítják, akkor a szorgalmas ügynök talál is ilyet. Ezért különösen fontos a tartótisztek megjegyzéseinek elemzése is, és annak jelzése, ha arra jutottak, hogy az ügynök őszintétlen velük. Nemcsak az ügynökök jelentései szolgálhatnak forrásul, hanem a tartótisztek és más titkosrendőrtisztek által írt összefoglaló jelentések, munkatervek is. Ezekbe már csak ellenőrzött, hitelesnek tartott információk kerültek, hiszen ellenőrzésükben az osztályvezetői szintig több személy is részt vett, és szinte kizárható, hogy bárki megkockáztatta volna a tények durva elferdítését.20 Ennek ellenére szükséges „olvasni a sorok között”. Borhi László történészt parafrazeálva, a kommunista idők feljegyzései „inkább szolgálnak ködösítésre, mint tisztázásra”. „A totalitárius rezsimek zárt, sőt egyesek szerint eltorzult univerzumának rekonstruálása a szokásosnál is nehezebb”, mivel „minden viselkedésforma, reflex, válasz ehhez a zárt világhoz kötődik, ami többé nem hozzáférhető”.21

Annak rögzítése után, hogy az ügynök még nem feltétlenül „gonosz kollaboráns”, szükséges tisztázni: az, hogy valakit megfigyeltek, még nem jelenti azt, hogy egy feddhetetlen erkölcsű és életű egyénről van szó. A történésznek nyitottnak kell lennie a lehetőségre, hogy valaki egyszerre lehetett állambiztonsági megfigyelés áldozata, és közben finoman szólva is megkérdőjelezhető döntéseket hozó, csetlő-botló történeti figurának mutatkozott meg a huszadik század viharai közepette. Mindez nem vesz el az adott személy munkásságának érdemeiből, hanem kiegészíti azokat, lehetővé téve a megismerhető történeti igazsághoz való közelebb jutást. Bruno Bettelheim holokauszt-túlélő osztrák-zsidó pszichológus az autizmus kutatásában szerzett hírnevet, életrajzírója, Richard Pollak azonban mégis sikerrel tárta fel, hogy életrajzában számos fontos tényt elferdített, kutatási eredményeinek egy részét nemes egyszerűséggel plagizálta.22 Viktor Frankl hasonlóan meghatározó osztrák-zsidó pszichológus és holokauszt-túlélő volt, azonban emlékiratait történészek – így Timothy Pytell és Lawrence L. Langer – górcső alá vették, és arra jutottak, hogy azokban számos helyen hazudott életéről, nem utolsósorban a holokauszt alatti élményeiről.23 S végül, bár senki sem vitathatja Simon Wiesenthal érdemeit egyes náci háborús bűnösök levadászásában, mégsem kerülhető meg a tény Tom Szegev izraeli történész könyvének elolvasása után, hogy számos ponton hazudott élettörténetével kapcsolatban.24 „Elfogadni, hogy Wiesenthal showman, hencegő, és igen, néha hazug is volt, megfér amellett, hogy elismerjük nagy eredményeit” – állapította meg találóan Ben Barkow történész.25

Ez a könyv a bevezetővel együtt hat fejezetben tárgyalja Scheiber Sándor állambiztonsági megfigyelésének történetét. Az első fejezet a rabbi korai éveit és a holokauszt alatti önmentési kísérleteit taglalja. A második fejezet Scheiber felszabadulás utáni, illetve a Rákosi-korszakra eső éveit mutatja be, egészen az ’56-os forradalom leveréséig és a megtorlásig. A harmadik fejezetben megismerjük a fedett nyomozásokat, melyek Scheiberrel és barátaival, tanítványaival szemben zajlottak 1961–71 között. 1971 után a Scheiberrel szembeni fedett nyomozások új lendületet nyertek, ezeket a műveleteket a negyedik fejezet tárgyalja. Az ötödik, egyben záró fejezet pedig bemutatja, milyen nyomozások zajlottak Scheiberrel szemben az utolsó éveiben, illetve hogyan alakult a hatalommal való viszonya ekkoriban, s végül hogyan formálódott emlékezete a szocializmus utolsó éveiben és a rendszerváltás idején.

A könyv végén, a mellékletben az olvasó a fontosabb célszemélyek, hálózati személyként kezelt személyek, nyomozások fedőneveit találja. A kötetben feltárt történetekbe néha „belekeveredtek” olyan személyek is, akiknek később nem volt történelmi, közéleti szerepük, vagy könnyen összekeverhetők valaki más, máig élő személlyel, és ezért úgy éreztem, nem helyénvaló valós nevükön szerepeltetni őket. Ezeknek a személyeknek álnevet adtam, és az első említésüknél – illetve a mellékletben – nevük után felső indexben csillagocskát láthat az olvasó. Összességében abban reménykedem, hogy a következőkben Scheiber állambiztonsági megfigyelésének széles forrásbázisra épített, objektív és kritikai feldolgozását sikerül adnom.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License