Az eredeti mű címe:

Leonard Mlodinow

Emotional

Pantheon Books, New York, 2022

Fordította: Dr. Both Előd

Lektorálta: Dr. Boross Katalin

Copyright © 2022 by Leonard Mlodinow

Hungarian translation © Dr. Both Előd, 2023

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete csak a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

ISBN 978-963-252-224-1

Kiadja az Akkord Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Szerkesztette: Oláh Judit

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés, tipográfia: Schwarczenberger Helga

akkord.hu

Elektronikus verzió v1.0

Irene Mlodinow (1922–2020) emlékére

Tartalom

BEVEZETÉS

I. RÉSZ

Mik az érzelmek?

1 Gondolkodás vagy érzés

Mik az érzelmek, és hogyan fejlődtek az érzelmekről alkotott elképzeléseink az idők során?

2 Az érzelmek célja

Mik az érzelmek, és hogyan fejlődtek az érzelmekről alkotott elképzeléseink az idők során?

3 Az elme és a test kapcsolata

Mik az érzelmek, és hogyan fejlődtek az érzelmekről alkotott elképzeléseink az idők során?

II. RÉSZ

Öröm, motiváció, inspiráció, elszántság

4 Hogyan irányítják az érzelmek a gondolkodást?

Mik az érzelmek, és hogyan fejlődtek az érzelmekről alkotott elképzeléseink az idők során?

5 Honnan származnak az érzelmek?

Hogyan építi fel az agy az érzelmeket?

6 Motiváció: akarás kontra tetszés

A vágy és az élvezet eredete az agyban, és ezek hogyan motiválnak minket

7 Eltökéltség

Hogyan hozhatnak létre az érzelmek vasakaratot

III. RÉSZ

Érzelmi tendenciák és kontroll

8 Az ön érzelmi profilja

Felmérjük, hogy ön mely érzelmekre hajlamosabb, és milyen módon reagál a potenciálisan érzelmekkel átszőtt helyzetekre

9 Az érzelmek kezelése

Hogyan szabályozzuk az érzelmeinket?

EPILÓGUS

Búcsú

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

BEVEZETÉS

Egyes családokban, amikor a gyermek helytelen viselkedése átlép egy határt, a gyermeket szobafogságra ítélik. Mások leültetik, és elbeszélgetnek vele arról, miért fontos engedelmeskedni, vagy megfelelni az elvárásoknak. Egyes családokban a szülő elfenekeli a gyermekét. Édesanyám, aki holokauszt-túlélő volt, soha nem tett volna ilyeneket. Amikor nagy rendetlenséget csináltam, vagy megpróbáltam lehúzni a tranzisztoros rádiót a WC-n, anyám őrjöngeni kezdett, sírva fakadt, és kiabált velem. „Ezt nem bírom ki!”, kiáltotta volna. „Bárcsak halott lennék! Miért éltem túl? Miért nem pusztított el Hitler?”

A kitöréseitől rosszul éreztem magamat. De az a furcsa, hogy gyerekként azt hittem, anyám reakciója normális. Felnőttként sok mindent megtanulunk, de az egyik legkeményebb lecke – aminek az elfeledéséhez néha évekig tartó terápia szükséges – az, hogy amit a szüleink mondanak rólunk, az helyes, és bármi is történik otthon, az úgy van rendjén. Így hát elfogadtam anyám randalírozását. Persze tudtam, hogy a barátaim szülei, akik nem élték át a holokausztot, nem hivatkoznának Hitlerre. De elképzeltem, hogy valami hasonló módon viselkednek. „Miért éltem túl?”, „Miért nem ütött el az a busz?”, „Miért nem ragadott magával az a tornádó?”, „Miért nem kaptam szívrohamot, és miért nem haltam meg?”

Az a gondolat, hogy anyám különleges ember, végül egy este, középiskolás koromban, vacsora közben fogalmazódott meg bennem. Arról a pszichiátriai kezelésről mesélt, amelyen aznap részt vett. A kezeléseket a német kormány holokauszt-jóvátétele részeként írták elő. A nácik a háború kezdetekor elkobozták családja tetemes vagyonát, és szegénységbe taszították. A jóvátételt azonban nyilvánvalóan nem csak pénzügyi megfontolások alapján fizették. Azokat az érzelmi megpróbáltatásokat is figyelembe vették, amelyek az átéltekben gyökereztek. Anyám vonakodott elmenni a kezelésre, és biztos volt benne, hogy jó lelki egészsége okán visszautasítják. Miközben azonban a bátyámmal az íztelen főtt csirkét kotorásztuk a tányérunkon, felháborodottan azt mondta nekünk, hogy az orvos viszont arra a következtetésre jutott, hogy valóban vannak érzelmi problémái.

„Elhiszitek ezt?”, kérdezte anyám. „Szerinte dilis vagyok! Nyilvánvalóan ő a dilis, nem én.” Aztán felém fordulva felemelte a hangját. „Edd már meg azt a csirkét!”, ripakodott rám. Ellenálltam. „Semmi íze sincs”, panaszkodtam. „Edd meg!”, jelentette ki. „Egy nap talán, amikor felébredsz, rájössz, hogy az egész családodat megölték! Neked pedig nem lesz mit enned, és hason kell csúsznod a sárban, hogy büdös, mocskos vizet ihass a pocsolyákból! Akkor abbahagynád a pazarlást az étellel, de akkor már késő lesz.”

Más gyerekeket arra tanít az anyjuk, hogy azért ne pazarolják az ételt, mert a távoli, szegény országokban éheznek az emberek. Anyám azt mondta, hogy hamarosan én lehetek az, aki éhezni fogok. Nem ez volt az első alkalom, amikor anyám erről az érzéséről beszélt, de ezúttal – a bölcs pszichiáteréről alkotott képem alapján – elkezdtem megkérdőjelezni a józan eszét.

Most már tudom, hogy anyám azért figyelmeztetett a jövőre, mert megkínozta őt a múltja, és félt, hogy azok az események megismétlődhetnek. Azt mondta nekem, hogy bár az élet most esetleg jónak tűnik, de ez csak csalóka látszat, amit hamarosan rémálom követhet. Mivel nem ismerte fel, hogy a jövőbeli kataklizmákkal kapcsolatos várakozása a félelmeiben gyökerezik, nem a valóságban, ezért megalapozottnak vélte szörnyű várakozásait. Ennek következményeként a szorongás és a félelem mindig ott rejtőzött, közvetlenül a felszín alatt.

Apám, az egykori ellenálló és a buchenwaldi haláltábor túlélője hasonló traumán ment keresztül. Nem sokkal a háború vége után, menekültként találkoztak anyámmal, és életük hátralévő részének legtöbb eseményét együtt élték meg. Mégis másképp reagáltak. Apám mindig tele volt optimizmussal és önbizalommal. Miért reagáltak a szüleim ilyen különbözőképpen az eseményekre? Általánosabban, mik egyáltalán az érzelmek? Miért vannak érzelmeink, és hogyan jönnek létre az agyunkban? Hogyan befolyásolják gondolatainkat, ítéleteinket, motivációnkat és döntéseinket, és hogyan tudjuk irányítani őket? Ezekkel a kérdésekkel foglalkozom ebben a könyvben.

Az emberi agyat gyakran hasonlítják számítógéphez, de az információfeldolgozás, amelyet ez a számítógép végrehajt, elválaszthatatlanul összefonódik azzal a mélyen titokzatos jelenséggel, amelyet érzelmeknek nevezünk. Mindannyian éreztünk már szorongást, félelmet és haragot. Éreztünk már dühöt, kétségbeesést, zavart és magányt. Éreztünk örömöt, büszkeséget, izgalmat, elégedettséget, vágyat és szerelmet. Gyerekkoromban a tudósoknak nemigen volt fogalmuk arról, hogyan alakulnak ki ezek az érzelmek, hogyan lehet kezelni őket, milyen célt szolgálnak, vagy miért reagálhat két ember – vagy ugyanaz az egyén különböző időpontokban – egészen másképp ugyanazokra a kiváltó okokra. A tudósok akkoriban úgy vélték, hogy alapvetően a racionális gondolkodás befolyásolja viselkedésünket, és ha az érzelmek egyáltalán szerephez jutnak, akkor hatásuk valószínűleg káros. Ma már pontosabb képünk van ezekről a jelenségekről. Tudjuk, hogy gondolataink és döntéseink irányításában az érzelmek ugyanolyan fontosak, mint az értelem, bár más módon működnek. Míg a racionális gondolkodás lehetővé teszi, hogy céljaink és a releváns adatok alapján logikus következtetéseket vonjunk le, az érzelmek elvontabb szinten működnek – befolyásolják az egyes céloknak tulajdonított fontosságot, és az adatok súlyát. Keretet alkotnak értékítéleteink számára, ami nemcsak alkotó jellegű, hanem szükséges is. A tudásunkban és múltbeli tapasztalatainkban gyökerező érzelmeink megváltoztatják azt, ahogyan jelenlegi körülményeinkről és jövőbeli kilátásainkról gondolkodunk, gyakran finom, de következményekkel járó módon. E folyamatok működésére vonatkozó ismereteink nagy része az elmúlt évtizedben elért fejlődésnek köszönhető, amelynek során a kutatások számának minden korábbinál viharosabb, robbanásszerű növekedése ment végbe ezen a területen. Ez a könyv az emberi érzelmek megértésének forradalmáról szól.

AZ ÉRZELMEK FORRADALMA

Az érzelmek kutatásának jelenlegi, robbanásszerű fejlődése előtt a legtöbb tudós olyan fogalmi keretek között értelmezte érzéseinket, amelyek egészen Charles Darwin elképzeléseiig nyúlnak vissza. Ez a hagyományos érzelemelmélet számos olyan elvet ölelt fel, amelyek józan ésszel elfogadhatónak tűnnek. Eszerint létezik az alapvető érzelmeknek egy kis halmaza – ebbe tartozik a félelem, a harag, a szomorúság, az undor, a boldogság és a meglepetés –, amelyek minden kultúrában egyetemesek, és nincs közöttük funkcionális átfedés. Utóbbi azt jelenti, hogy minden egyes érzelmet a külvilág meghatározott ingerei váltanak ki; minden érzelem rögzített, és specifikus viselkedést okoz; és minden egyes érzelem az agy meghatározott struktúráiban fordul elő. Ez az elmélet magában foglalta az elme dichotóm képét is, amely legalább az ókori görögökig nyúlik vissza: eszerint az elme két egymással versengő erőből áll, az egyik a ‘hideg’, logikus és racionális, a másik pedig a ‘forró’, szenvedélyes és impulzív erő.

Évezredeken át ezek az eszmék képezték a gondolkodás alapját számos tudományterületen, a teológiától a filozófián át az elme tudományáig. Freud is beépítette munkájába ezt a hagyományos elméletet. John Mayer és Peter Salovey ‘érzelmi intelligencia’ elmélete, amelyet Daniel Goleman 1995-ös könyve népszerűsített, részben ezen alapul. Ez adja a keretet mindahhoz, amit az érzelmeinkről gondolunk. Ez a felfogás azonban helytelen.

Ahogy Newton mozgástörvényeit felváltotta a kvantumelmélet, amikor a tudomány kifejlesztette azokat az eszközöket, amelyek feltárták az atomi világot, úgy a régi érzelemelmélet is átadja helyét egy új szemléletnek, nagyrészt az agyi képalkotás és más technológiák rendkívüli fejlődésének köszönhetően. Ezek az új módszerek lehetővé teszik a tudósok számára, hogy betekintsenek az agyba, és kísérletezzenek vele.

Az elmúlt néhány évben kifejlesztett technikák egyik csoportja lehetővé teszi a tudósok számára, hogy nyomon kövessék a neuronok közötti kapcsolatokat, és egyfajta kapcsolási rajzot hoznak létre az agy számára, amelyet ‘konnektomnak’ neveznek. A konnektom térkép lehetővé teszi a tudósok számára, hogy olyan módon navigálhassanak az agyban, ahogy ez korábban soha nem volt lehetséges. Összehasonlíthatják az alapvető funkcionális idegi köröket, behatolhatnak az agy bizonyos régióiba, hogy felfedezzék az ott található sejteket, és megfejthetik a gondolatainkat, érzéseinket és viselkedésünket generáló elektromos jeleket. Egy másik előrelépés, az optogenetika, lehetővé teszi a tudósok számára, hogy átvegyék az irányítást az állatok agyában lévő egyes neuronok felett. A neuronok szelektív stimulációjával a tudósok fel tudták tárni az agyi tevékenység azon mikromintázatait, amelyek bizonyos mentális állapotokat, például félelmet, szorongást vagy depressziót idéznek elő. Egy harmadik technológia, a koponyán keresztüli stimuláció, elektromágneses mezőket vagy áramokat alkalmaz az idegi aktivitás stimulálására vagy gátlására az emberi agy pontosan megcélzott helyein anélkül, hogy a beavatkozás a vizsgált alanyra maradandó hatást gyakorolna, így segítve e struktúrák működésének megértését. Ezek és más eljárások, technológiák olyan mély betekintést tettek lehetővé, és annyi új eredményt hoztak, hogy a pszichológia egy teljesen új területe jelent meg, az úgynevezett „affektív idegtudomány”.

Az emberi érzések ősrégi tanulmányozásában modern eszközöket alkalmazó affektív idegtudomány átformálta a tudósok alkotta képet az érzelmekről. Megállapították, hogy bár a régi nézőpont elfogadhatónak tűnő válaszokat kínált az érzelmekkel összefüggő alapvető kérdésekre, nem tükrözi pontosan az emberi agy működését. Például minden egyes ‘alapvető’ érzelem valójában nem egyetlen érzelem, hanem az érzelmek szélesebb körének vagy kategóriáinak gyűjtőfogalma, amely kategóriák nem feltétlenül különböznek egymástól. A félelem például különböző formákban jelentkezik, és bizonyos esetekben nehéz megkülönböztetni a szorongástól.{1} Mi több, az amigdalának, amelyet sokáig ‘a félelem központjának’ tartottak, valójában számos érzelemben kulcsfontosságú a szerepe, és fordítva, nincs szükség rá minden típusú félelemhez. A tudósok manapság az öt vagy hat ‘alapvető’ érzelmen túlra is kiterjesztették figyelmüket, és több tucat más érzelmet is vizsgálnak, mint például a zavartságot, a büszkeséget, és más, úgynevezett társadalmi érzelmeket, sőt olyan érzelmeket is, amelyekre korábban hajtóerőként gondoltak, mint például az éhség és a szexuális vágy.

Az érzelmi egészség területén az affektív idegtudomány rávilágított arra, hogy a depresszió nem egyetlen rendellenesség, hanem inkább egy négy különböző altípusból álló szindróma, amely altípusok különböző kezelésekre érzékenyek és eltérő neurológiai tüneteket mutatnak. A kutatók az új felismerések alapján olyan telefonos alkalmazást fejlesztettek ki, amely a depressziós betegek egynegyedének segíthet a depresszió enyhítésében.{2} Valójában a tudósok ma már az agy vizsgálata segítségével néha előre meg tudják állapítani, hogy egy depressziós páciens számára előnyösebb lesz-e a pszichoterápia, vagy inkább gyógyszeres kezelést igényel. Az érzelmekkel kapcsolatos állapotok lehetséges új kezelési módjait is tanulmányozzák, az elhízástól a dohányzási függőségen át az anorexiáig.

Az ilyen sikerek hatására az affektív idegtudomány az akadémiai kutatások egyik legizgalmasabb területévé vált. Előtérbe került az Országos Mentális Egészségügyi Intézet (NIMH, National Institute of Mental Health) kutatási programjában, de számos olyan intézményben is, amelyeket általában nem az elmével foglalkozóknak tekintenek, mint például az Országos Rákkutató Intézetben (NCI, National Cancer Institute).{3} Még olyan intézményekben is felbukkan, amelyeknek kevés közük van a pszichológiához és az orvostudományhoz, mint például a számítógép-tudományi központok, marketingszervezetek, üzleti iskolák és a Harvardon a Kennedy Közszolgálati Kar (Kennedy School of Government), amelyek most erőforrásokat és munkaerőt szentelnek ennek az új tudománynak.

Az affektív idegtudománynak fontos következményei vannak az érzelmek mindennapi életünkben és az emberi tapasztalásban betöltött helyével kapcsolatban. Az egyik vezető tudós szerint: „Az érzelmekkel kapcsolatos hagyományos ‘tudásunkat’ a legalapvetőbb szinten kérdőjelezik meg.”{4} A terület egy másik vezetője szerint: „Ha a legtöbb emberhez hasonlóan meg vagy győződve arról, hogy mivel érzelmeid vannak, ezért sokat tudsz arról, mik az érzelmek, és hogyan működnek … akkor szinte biztosan tévedsz.”{5} Egy harmadik kutató úgy véli, hogy „az érzelmek, az elme és az agy megértésében zajló forradalom kellős közepén járunk – és ez a forradalom arra kényszeríthet bennünket, hogy újragondoljuk társadalmunk olyan központi tételeit, mint a mentális és fizikai betegségek kezelését, a személyes kapcsolatok megértését, a gyermekneveléshez való hozzáállásunkat és végső soron az önmagunkról alkotott képünket.”{6}

A legfontosabb az, hogy míg korábban azt hittük, hogy az érzelmek károsak a hatékony gondolkodásra és döntésekre, ma már tudjuk, hogy sem döntéseket hozni, sőt még csak gondolkodni sem tudunk anélkül, hogy ne befolyásolnának az érzelmeink. Megeshet ugyan, hogy modern társadalmainkban – amelyek lényegesen különböznek attól a környezettől, amelyben fejlődtünk – érzelmeink néha kontraproduktívak, mégis sokkal gyakrabban fordul elő, hogy a helyes irányba terelnek bennünket. Látni fogjuk, hogy érzelmeink nélkül valójában nehezen tudnánk elmozdulni bármilyen irányban.

MI KÖVETKEZIK EZUTÁN?

A holokausztban szerzett tapasztalataik miatt a szüleim talán nem tűnnek tipikusnak. Ám alapvetően mindannyian olyanok vagyunk, mint ők. Agyunk mélyén, akárcsak az övékben, az árnyékban maradó tudattalanunk folyamatosan alkalmazza múltbeli tapasztalataink tanulságait, hogy megjósolja jelenlegi körülményeink következményeit. Valójában az agyat egyfajta előrejelző gépként jellemezhetjük.

Az afrikai szavannán fejlődő emberféléknek (hominidák) folyamatosan döntéseket kellett hozniuk az élelem, a víz és a menedék tekintetében. Vajon ezt a susogást egy olyan állat kelti, amelyet megehetek, vagy egy olyan, amely engem akar megenni? Azok az állatok, amelyek jobban tudták értelmezni környezetüket, nagyobb valószínűséggel maradtak életben és szaporodtak. Ennek érdekében az agyuk feladata minden körülmények között az volt, hogy érzékszervi bemeneteiket és múltbeli tapasztalataikat felhasználva döntsenek a lehetséges cselekvések halmazáról, majd minden lehetséges cselekvéskor előre jelezzék a várható kimeneteleket. Melyik okoz a legkevésbé valószínűen halált vagy sérülést, és melyik cselekvés esetében a legvalószínűbb, hogy táplálékhoz és vízhez jut, vagy más módon járul hozzá a túléléshez? A következőkben megvizsgáljuk, hogy az érzelmek miként befolyásolják ezeket a számításokat. Megvizsgáljuk, hogyan jönnek létre az érzelmek, milyen szerepük van érzéseinknek gondolataink és döntéseink alakításában, és hogyan tudjuk kihasználni érzelmeinket, hogy boldoguljunk, és sikeresek legyünk a mai világban.

Az I. részben bemutatom jelenlegi tudásunkat arról, hogyan és miért alakultak ki az érzelmek. Az érzelmek túlélési stratégiánkban betöltött szerepének megértése sokat elárul arról, hogyan reagálunk a különböző helyzetekre; miért reagálunk szorongással vagy haraggal, szeretettel vagy gyűlölettel, boldogsággal vagy szomorúsággal; és miért cselekszünk néha helytelenül vagy veszítjük el az uralmat érzelmeink felett.

Megvizsgáljuk az ‘alapvető érzés’ fogalmát is, azt az elme–test állapotot, amely tudattalanul minden érzelmi tapasztalatunkra hatással van, és nemcsak az érzelmeinket befolyásolja, amelyeket egy adott helyzetben érzünk, hanem a döntéseinket és az eseményekre adott reakcióinkat is. Ez az egyik oka annak, hogy különböző alkalmakkor ugyanaz a körülmény egészen más érzelmi válaszokat válthat ki belőlünk.

A II. részben áttekintem az érzelmek központi szerepét az emberi örömökben, a motivációban, az inspirációban és az elszántságban. Miért tűnhet két hasonlóan érdekes, nehéz és fontos feladat közül az egyik nagyon nehezen végrehajthatónak, míg a másik könnyűnek? Milyen tényezők befolyásolják a valamilyen cél elérése iránti vágyunk intenzitását? Miért teszünk hasonló helyzetekben néha herkulesi erőfeszítést, míg máskor azonnal feladjuk a küzdelmet? Miért hajlamosabbak egyesek a kitartásra, miközben mások lemorzsolódnak?

A III. rész az érzelmi profilt és az érzelmek szabályozását vizsgálja. Mindannyian bizonyos érzelmekkel hajlamosak vagyunk reagálni, míg másokkal nem. A tudósok olyan kérdőíveket állítottak össze, amelyek segítségével az olvasó is felmérheti saját hajlamait a főbb érzelmek tekintetében, ezeket a 8. fejezetben mutatom be. A 9. fejezet az ‘érzelemszabályozásnak’ nevezett, virágzó területet vizsgálja, az érzelmek kezelésének olyan jól bevált stratégiáit, amelyeket a közelmúltban tanulmányoztak, és szigorú tudományos kutatásokkal megerősítettek. Ha egyszer megértjük, honnan erednek az érzelmeink, akkor vajon át tudjuk-e venni az irányítást fölöttük? Mi teszi ezt egyesek számára nehezebbé, mások számára könnyebbé?

Mindannyian tanakodtunk már azon, hogy melyik étterembe menjünk, vagy milyen filmet nézzünk meg, de nem feltétlenül szánunk időt az elmélkedésére önmagunkról, annak megvizsgálására, hogy mit és miért érzünk. Sokunkat valójában ennek éppen az ellenkezőjére neveltek: arra tanítottak, hogyan nyomjuk el az érzelmeinket; és arra, hogy ne érezzünk. Jóllehet, el tudjuk nyomni az érzelmeket, nem tudunk ‘nem érezni’. Az érzések az emberi lét és a más emberekkel való kapcsolatok részei. Ha nem vagyunk kapcsolatban másokkal, nem vagyunk kapcsolatban önmagunkkal sem, ami megnehezíti kapcsolatainkat másokkal, és arra ítél bennünket, hogy gondolkodásunk eredetének teljes megértése nélkül hozzunk ítéleteket és döntéseket.

Amikor ezt írom, édesanyám kilencvenhét éves. Megenyhült, de lényegében soha nem változott. Az érzelmek új elméletének tanulmányozása révén betekintést nyertem a viselkedésébe. Még fontosabb, hogy betekintést nyertem a sajátomba is, mert önmagunk megismerése az első lépés az elfogadás és a változás felé, ha arra vágyunk. Remélem, hogy ez az érzelmek tudományán keresztüli utazás megdönti azt a mítoszt, miszerint az érzelmek kontraproduktívak, és új megértést kínál az emberi elméről, ami segíthet eligazodni az érzések világában, és lehetővé teszi, hogy megszerezzük az irányítást és a hatalmat felettük.

I. RÉSZ

Mik az érzelmek?

1
Gondolkodás vagy érzés

2014 halloweenjének reggelén egy különös repülőgép emelkedett a magasba a kopár Mojave-sivatag felett. Az egyedi gyártású, szénszálas repülőgép lényegében két sugárhajtású gép volt, amelyek egymás mellett repültek, a két törzset pedig közös szárnyfelület kapcsolta össze. A furcsa szállítójármű alá egy kisebb, a Star Trek tiszteletére Enterprise névre keresztelt repülőgépet függesztettek. A cél az volt, hogy a teherszállító repülőgép ötvenezer láb (kb. 15 km) magasságba vigye az Enterprise-t, ahol elengedik, rövid időre begyújtják a hajtóműveit, majd siklórepüléssel visszatér a leszállóhelyre.

A gépek a Virgin Galactic vállalat tulajdonát képezték. A céget Richard Branson alapította, hogy ‘űrturistákat’ szállítsanak szuborbitális repülésre. 2014-ig több mint hétszáz jegyet adtak el az űrhajóra, egyenként 200–250 ezer dollárért. Ez volt a harmincötödik ilyen tesztrepülés, de csak a negyedik, amikor az Enterprise-nak be kellett indítania saját hajtóművét, amelyet nem sokkal korábban átterveztek, hogy még nagyobb teljesítményű legyen.

A felszállás jól sikerült. David Mackay pilóta a megbeszélt pillanatban elindította az Enterprise-t a hordozó repülőgép hasa alól. Aztán szeme az eget pásztázta, és az Enterprise rakétahajtóművéből kiáramló forró gáz csóváját kereste. Nem találta. „Emlékszem, lenéztem, és azt gondoltam: „Na, ez furcsa”, emlékezett vissza Mackay, aki elég tapasztalt pilóta volt ahhoz, hogy óvakodjék bármilyen váratlan fordulattól.{7} De minden rendben volt. A látóterén kívül az űrhajó valóban beindította a hajtóművét, és körülbelül tíz másodperc múlva átlépte a hangsebességet. A küldetés a tervek szerint zajlott.

Az Enterprise kapitánya Peter Siebold berepülőpilóta volt, csaknem harminc év repülési tapasztalattal. Másodpilótája, Michael Alsbury korábban nyolc különböző kísérleti repülőgéppel dolgozott. Bizonyos tekintetben a két férfi nagyon különböző alkat volt: míg Sieboldot zárkózottnak találták a munkatársai, a jó humorú Alsbury mindig mindenkivel barátságos volt. Ám a rakéta orrában az üléseikbe szíjazva egy csapatként működtek, mindegyikük élete a másik cselekedeteitől függött.

Közvetlenül a hangsebesség elérése előtt Alsbury aktiválta a rakétarepülőgép fékező üzemmódját. A fék leszállás közben kulcsfontosságú volt a gép irányításához és sebességének szabályozásához, de az elkövetkező tizennégy másodpercben még nem lett volna rá szükség, vagyis Alsbury a kelleténél hamarabb aktiválta a rendszert. A Nemzeti Közlekedésbiztonsági Testület (NTSB, National Transportation Safety Board) később a Northrop Grumman vállalat Scaled Composites egységét is elmarasztalta, amely a Virgin számára a járművet tervezte, mert nem védekezett az ilyen emberi hibák ellen, ezért a rendszer nem akadályozta meg az idő előtti aktiválást.

A Virgin Galactictól eltérően a kormány által támogatott űrműveleteknél ‘kétszeres hibatűrést’ követelnek meg. Ez azt jelenti, hogy olyan biztonsági rendszereket kell alkalmazni, amelyek két különálló és egymástól független, de egyidejűleg fellépő probléma – két emberi hiba, két mechanikus hiba vagy egy ilyen és egy olyan – esetén is garantálják a gép biztonságos működését. A Virgin csapata bízott benne, hogy rendkívül jól képzett tesztpilótái nem követnek el ilyen hibákat, márpedig a biztosítékok kiiktatása bizonyos előnyökkel járt. „Nincsenek olyan szigorú megszorításaink, mint egy kormányzati szervezetnek, például a NASA-nak”, árulta el nekem a csapat egyik tagja. „Így sokkal gyorsabban haladhatunk.”{8} Azonban azon a halloweeni reggelen a zár kioldása egyáltalán nem volt veszélytelen hiba.

A zár idő előtti oldásával a légkör közegellenállási ereje azonnal kinyitotta a fékszárnyakat, annak ellenére, hogy Alsbury nem nyomta meg a rendszert aktiváló második kapcsolót. Amint a fékszárnyak működési helyzetbe kerültek, a még mindig működő rakétahajtómű óriási terhelést fejtett ki a gép törzsére. Négy másodperccel később a 920 mérföld/órás (közel 1500 km/h) sebességgel repülő űrhajó szétszakadt. A földről mindez hatalmas robbanásnak látszott.

Siebold, aki még mindig a katapultülésébe volt szíjazva, kiesett a gépből. A hangnál gyorsabban repült, körülötte a levegő hőmérséklete mínusz hatvan Celsius-fok volt, és a tengerszinten lévő oxigénnek csak egytizedét tartalmazta. Ennek ellenére valahogy sikerült kicsatolnia magát, ami után automatikusan kinyílt az ejtőernyője. A mentéskor nem emlékezett semmire. Alsbury nem volt ilyen szerencsés. Azonnal meghalt, amikor a gép szétesett.

ÉRZELMEK ÉS GONDOLATOK

A jól begyakorolt eljárások hosszú sorozata, amelyre akkor van szükség, amikor egy pilóta egy új repülőgépet tesztel, általában olyan gördülékenyen folyik, hogy könnyen gépiesnek és mechanikusnak tekinthetjük a műveletsort. Ez a nézet azonban súlyosan téves. Amikor az Enterprise-t leválasztották az anyahajójáról, és a tervezettek szerint elkezdte működtetni vad erejű rakétahajtóművét, a pilóták fizikai környezete hirtelen drasztikusan megváltozott. Nehéz elképzelni, milyen érzés volt ez, de a rakéta valójában egy irányítottan felrobbanó bomba, és a robbanás akkor is robbanás, ha irányított. Ez egy roppant vad esemény, az Enterprise pedig viszonylag gyenge volt – mindössze tíz tonna a tömege, szemben az űrrepülőgép kétezer tonnájával. Emiatt az utazás nagyon más. Ha az űrrepülőgépben utazni olyan, mint egy Cadillackel suhanni az autópályán, akkor az Enterprise-t olyan volt vezetni, mint egy gokarttal 250 km/h sebességgel száguldani. A teljes tolóerővel működő, dübörgő rakétahajtómű, vad rázkódásnak és heves gyorsulásnak tette ki az Enterprise pilótáit.

Miért fordította el Alsbury a kapcsolót abban a kritikus pillanatban? A repülés a tervek szerint haladt, így nem valószínű, hogy pánikba esett volna. Nem tudhatjuk, mi járt a fejében, és talán ő maga sem tudta. Ám a rendkívül stresszes fizikai környezetből fakadó szorongásos állapotban olyan módon dolgozzuk fel az adatokat, amit a repülésszimulátorokon végzett gyakorlatok alapján nehéz megjósolni. Többé-kevésbé ez volt a Nemzeti Közlekedésbiztonsági Testület következtetése az Enterprise fedélzetén történt eseményekkel kapcsolatban. Az NTSB feltételezése szerint a közelmúltbeli repülési tapasztalatok híján Alsbury szokatlanul stresszes állapotban lehetett, és a baleset körülményeit vizsgáló szakértők azt feltételezték, hogy a hibás döntést az idő szorítása, valamint a repülőgép erős vibrációja és gyorsulási erői okozta szorongás miatt hozta meg, amilyen körülményeket az utolsó, tizennyolc hónappal korábbi tesztrepülése óta nem tapasztalt.

Az Enterprise története jól szemlélteti, hogy a szorongás miként vezethet rossz döntéshez, ahogy ez bizony néha valóban megtörténik. Őseinket a saját környezetükben sokkal több életveszélyes helyzet fenyegette, mint amivel a civilizált életben általában szembesülünk, így különösen a félelem- és szorongásos reakcióink néha túlzottnak tűnhetnek. Az ilyen esetek, amint azt az Enterprise esete is példázza, az évszázadok során rossz hírét keltették az érzelmeknek.

A problémákat okozó érzelmekről szóló történetek gyakran szenzációsak, amint ebben az esetben is láthattuk, míg a mesék azokról az érzelmekről, amelyek úgy működnek, ahogyan kellene, általában hétköznapiak. A közbeszédben a hibára figyelünk fel, míg egy megfelelően működő rendszer általában szóra sem érdemes. Például az Enterprise harmincnégy korábbi tesztrepülése sikeres volt. A repülőgép és a pilóták minden esetben a tervek szerint működtek, a repüléseket a modern technológia és a racionális és érzelmi emberi agy zökkenőmentes összjátéka irányította, és egyikről sem jelent meg beszámoló a napilapokban.

Egy engem közelebbről érintő eset egy barátommal történt, aki elveszítette a munkáját, és így az egészségbiztosítását is. Ismerve a tisztességes orvosi ellátás költségeit, aggódni kezdett az egészsége miatt. Mi van, ha megbetegszik? Tönkre mehet. Ez a szorongás hatással volt a gondolkodására – ha fájt a torka, nem hagyta figyelmen kívül, és nem tulajdonította egyszerű megfázásnak, mint korábban. Ehelyett a legrosszabbtól tartott: talán gégerákja van? Mint kiderült, egészsége miatti szorongása mentette meg az életét. Az egyik jel, amire soha nem figyelt, de most aggódni kezdett miatta, egy anyajegy volt a hátán. Életében először elment egy bőrgyógyászhoz, és megvizsgáltatta. Korai stádiumú rák volt. Eltávolították, és soha nem újult ki – ezt az embert megmentette a szorongása.

Ennek a két történetnek nem az a tanulsága, hogy az érzelmek segítik vagy gátolják a hatékony gondolkodást, hanem inkább az, hogy az érzelmek befolyásolják a gondolkodást: érzelmi állapotunk éppúgy befolyásolja mentális számításainkat, mint az objektív adatok vagy körülmények, amelyeken elgondolkodunk. Mint látni fogjuk, általában ez a legjobb megoldás. Kivétel, nem pedig szabály, amikor az érzelmek hatása ártalmasnak bizonyul. Valójában, ahogy ebben és a következő néhány fejezetben feltárjuk az érzelmek célját, látni fogjuk, hogy ha ‘mentesek lennénk’ minden érzelemtől, aligha tudnánk működni, mert az agyunk reménytelenül dugig van szabályokkal, amelyek azokat az egyszerű döntéseket irányítják, amelyeket folyamatosan meg kell hoznunk, hogy reagáljunk az élet mindennapi helyzeteire. Most azonban ne az érzelmek hátrányos vagy előnyös hatásaira koncentráljunk, hanem az érzelmek szerepére abban, ahogyan agyunk elemzi az információkat.

Az érzelmi állapotnak minden élőlény biológiai információfeldolgozásában alapvető szerepe van, nemcsak az emlősöknél, hanem az egyszerű rovaroknál is, és az ennek eredményeként végrehajtott cselekvéseikben. Valójában az Enterprise katasztrófáját okozó, félresikerült folyamatot egy irányított kísérletben modellezték, amelyben a mézelő méheket a Virgin pilótáihoz kísértetiesen hasonló, extrém helyzetbe hozták.{9} A kutatókat az érdekelte, hogyan tudnak az ilyen egyszerű élőlények reagálni arra, ha kaotikus és veszélyes helyzetbe kerülnek, ezért hatvan másodpercig tartó, gyors rázásnak vetették alá a méheket.

Hogyan tették ki a méheket a ‘gyors rázásnak’? Végül is, ha egyszerűen bezárjuk a méheket egy edénybe, és az edényt megrázzuk, akkor a rovarok röpködhetnek benne, így tulajdonképpen a rázkódó edény belsejében zavartalanul röpködő méheket vizsgálnánk, nem pedig azokat a méheket, amelyek maguk is rázkódnak. A probléma megoldása érdekében a kutatók mozgásképtelenné tették a méheket úgy, hogy apró, a méhek számára alkalmas biztonsági övekkel rögzítették őket, vagyis hasonló helyzetbe kerültek a Virgin pilótáihoz, akiket biztonsági öveik stabilan az üléseikhez rögzítettek, tehát mozgásképtelenné váltak, miközben űrhajójuk hevesen rázkódott. A méhek esetében a hevedereket egy rövid műanyag szívószálból vagy más csőből készítették, amelyet hosszában kettévágtak. Mindegyik méhet lehűtötték, hogy rövid időre inaktívvá váljanak, amíg a félcsőbe helyezték és ragasztószalaggal rögzítették őket.

A rázás után a kutatók tesztelték a méhek döntéshozatalát. Olyan feladat elé állítottak őket, amelynek során különbséget kellett tenniük a különféle szagok között, amelyeket korábban megismertek. A korábbi expozíciók során a méhek megtanulták, mely szagok jeleznek kellemes csemegét (cukoroldatot), és melyek kellemetlen folyadékot (kinint). Most, miután megrázták őket, a méhek ismét ‘belekóstolhattak’ a folyadékokba. A méhek olyan helyzetbe kerültek, amelyben a szagok és a folyadékok korábban megismert társítása alapján eldönthették, hogy megisszák a folyadékot, vagy továbbrepülnek.

A rázás után használt minták azonban nem tisztán kellemesek vagy kellemetlenek voltak; kettő az egyhez arányú keverékek voltak, tehát vagy túlnyomórészt kellemes cukoroldatot, vagy nagyobb mennyiségben kellemetlen kinint tartalmaztak. A kettő-egy arányú cukor-kinin keverék még mindig kellemes volt a méhek számára, míg a kettő-egy arányú kinin-szacharóz keveréket változatlanul kellemetlennek találták, de a szagok most kétértelműek voltak. A méheknek minden kevert minta esetében el kellett dönteniük, hogy a kétértelmű szag kellemes csemegét vagy kellemetlen meglepetést jelez. A tudósokat az a kérdés érdekelte, hogy az előzetes rázás befolyásolja-e a méhek szagértékelését, és ha igen, hogyan?

A szorongás a méhekben, akárcsak az emberekben, az arra adott reakció, amit az affektív idegtudósok ‘büntető’ környezetnek neveznek. Az Enterprise és a méhek esetében ez nem szorul magyarázatra, de általánosságban olyan körülményeket jelent, amelyben reálisan számítani lehet arra, hogy kényelmünk vagy túlélésünk veszélybe kerül.

A kutatók azt állapították meg, hogy a szorongásos állapotban a gondolkodás pesszimista kognitív elfogultsághoz vezet. Amikor a szorongó agy kétértelmű információkat dolgoz fel, hajlamos a valószínű értelmezések közül a pesszimistábbat választani. Az agy túlzottan aktívvá válik a fenyegetések észlelésében, és hajlamos a szörnyű következményeket előrelátni, ha bizonytalansággal szembesül. Könnyű megérteni, miért ilyenné fejlődött az agyunk. Amikor büntető környezetben vagyunk, bölcs magatartás a kétértelmű adatokat fenyegetőbbnek vagy kevésbé kívánatosnak értelmezni, mint amikor a környezet biztonságos és kellemes.

A tudósok pontosan ezt a pesszimista elfogultságot találták meg a kísérletükben. A megrázott méhek szignifikánsan gyakrabban hagyták ott a kettő-egy arányú cukor-kinin oldatot, mint a kontrollcsoport tagjai, amelyet nem ráztak meg. A rázás tehát arra késztette a méheket, hogy a kétértelmű szagot nemkívánatos folyadék jeleként értelmezzék. Hajlamosak lehetünk a tudósok eredményét úgy értelmezni, hogy a megrázott méhek több ‘hibát’ követtek el, mint a kontrollcsoportba tartozó állatok. Ez illeszkedne ‘az érzelmek akadályozzák a jó döntéshozatalt’ narratívához, de ez az irányított kísérlet egyértelművé teszi, hogy valójában a fenyegetés kiváltotta, észszerű változás történt a méhek döntéshozatalában.

A gép rázkódása okozta szorongásnak az Enterprise pilótáinak döntéseire is hatással kellett lennie. Az emberek a méhekhez hasonlóan szoronganak, ha környezetükben turbulenciát tapasztalnak, és ez hasonló módon hat az információfeldolgozásukra is. Ez még fiziológiai szinten is igaz: az aggódó méhek hemolimfájában (vérnyirokjában) a normálisnál alacsonyabb volt a dopamin (‘boldogsághormon’) és szerotonin (‘örömhormon’) neurotranszmitter hormonok szintje, akárcsak az emberek szorongásos állapotában.

„Megmutattuk, hogy a méhek negatív valenciájú eseményre adott válasza több hasonlóságot mutat a gerincesek reakciójával, mint azt korábban gondolták”, írták a kutatók. „[Ez] arra utal, hogy a méheket érzelmek kimutatására képeseknek tekinthetjük.” Bár a tudósok megfogalmazása szerint a méhek viselkedése az emberekére emlékezteti őket, számomra inkább fordítottnak tűnik a helyzet: a pilóták körülményei – az erős rázkódás – emlékeztettek a méhekére. A létezés valamilyen mély szintjén bennünk és a méhekben van egy meglepő és árulkodó közös vonás az információfeldolgozás módját illetően: ez nem csupán ‘racionális’ művelet; hanem mélyen összefonódik az érzelmekkel.

Az affektív idegtudomány azt mondja nekünk, hogy a biológiai információfeldolgozást nem lehet, és nem is szabad elválasztani az érzelmektől. Az embereknél ez azt jelenti, hogy az érzelem nem áll hadilábon a racionális gondolkodással, hanem annak eszköze. Amint azt a következő fejezetekben látni fogjuk, a gondolkodásban és a döntéshozatalban a boksztól a fizikán át a Wall Streetig az érzelmek a siker kulcsfontosságú elemei.

TÚLLÉPÜNK PLATÓNON

Mivel mentális folyamataink felettébb titokzatosak, természetük már jóval azelőtt foglalkoztatta a gondolkodókat, mint amikor egyáltalán megértettük, hogy az agy egy szerv. Az egyik első és legbefolyásosabb személy, aki ezen gondolkodott, Platón volt. A lelket szekérként képzelte el, amelyet két szárnyas ló húz, azokat pedig a hajtó irányítja. Az egyik ló „torz, nehézkes … fekete bőrű, szeme kékesszürke és vérágas … nagy ösztökélésre ostornak is csak alig engedelmeskedik.” A másik „egyenes tartású, arányos alkatú … becsvágya mértékletességgel és szeméremérzettel párosul … A helyes véleményt követi, nincs szüksége ütlegekre, paranccsal és okos szóval lehet kormányozni.” (Az idézetek Telegdy Zsigmond és Kövendi Dénes fordításai.)

Sok mindent illusztrálhatunk Platón szekerével, amikor arról beszélünk, hogyan motiválják az érzelmek a viselkedést. A sötét ló a primitív, testi vágyainkat jelenti – étel, ital, szex iránt. A másik ló magasztosabb természetünket, érzelmi késztetésünket jelképezi céljaink elérése és nagy tettek megvalósítása érdekében. A kocsis a racionális elmét testesíti meg, aki igyekszik mindkét ló képességeit a saját céljaira felhasználni.

Platón nézete szerint a hozzáértő kocsis a fehér lóval dolgozna, hogy kordában tartsa a sötét lovat, és mindkettőjüket megtanítsa arra, hogy folyamatosan felfelé haladjanak. Platón úgy gondolta, hogy az ügyes kocsis mindkét ló vágyaira figyel, és azon munkálkodik, hogy energiájukat megfelelő mederbe terelje, és harmóniát érjen el közöttük. Platón gondolkodásában a racionális elme feladata, hogy számba vegye és irányítsa késztetéseinket és vágyainkat, és céljaink fényében a legjobb utat válassza. Ma már tudjuk, hogy ez a felfogás téves, mégis a racionális és a nem racionális elme közötti megosztás a nyugati civilizáció egyik kulcskérdése lett.

Bár Platón úgy látta, hogy érzelmeink és racionalitásunk harmonikusan működnek, a Platón utáni évszázadokban mentális életünk e két aspektusát egyre inkább úgy tekintették, mint amelyek egymással szemben működnek. Az értelmet felsőbbrendűnek, sőt szentségnek tekintették. Az érzelmeket viszont kerülni kellett, vagy el kellett fojtani. A későbbi keresztény filozófusok részben elfogadták ezt a nézetet. Az emberi étvágyat, a vágyakat és szenvedélyeket olyan bűnökként fogták fel, amelyeket az erényes léleknek el kell kerülnie, miközben a szeretetet és az együttérzést erényként azonosították.

Az ‘érzelem’ kifejezés Thomas Willis, a tizenhetedik századi londoni orvos munkájából származik. Lelkes anatómus is volt, és ha valaki a környezetében elhunyt, jó eséllyel felboncolta. Élet-halál helyzetekben nem lehetett megnyugtató a tudat, hogy az orvos mindkét esetben nyer. Willisnek azonban volt egy másik forrása is, ahonnan holttesteket szerezhetett: engedélyt kapott I. Károly királytól, hogy a felakasztott bűnözőket felboncolja.{10}

Willis kutatásai során számos olyan agyi struktúrát azonosított és nevezett meg, amelyeket ma is tanulmányozunk. Ami még fontosabb, megállapította, hogy sok bűnöző deviáns viselkedése e struktúrák sajátosságaira vezethető vissza. A későbbi fiziológusok Willis munkáira építve vizsgálták az állatok reflexív válaszait. Azt találták, hogy az olyan jelenségek, mint az ijedtség miatti visszahőkölés, tisztán mechanikus folyamatokon alapulnak, amelyeket idegek és izmok irányítanak; és ezek minden esetben valamilyen mozgással jártak. Hamarosan az ‘érzelem’ (emóció, emotion) szó, amely a ‘mozogni’ jelentésű latin movere szóból származik, hasonló formában az angol és a francia nyelvben is megjelent.

Néhány évszázadba telt, míg a ‘mozgás’ kikopott az ‘érzelemből’. A kifejezés modern használata először Thomas Brown edinburgh-i erkölcsfilozófia-professzor 1820-ban publikált előadásaiban jelent meg. Az előadásai alapján írott könyve rendkívül népszerű volt, és a következő évtizedekben húsz kiadásban jelent meg.{11} John Gibson Lockhartnak, Sir Walter Scott vejének köszönhetően van némi fogalmunk arról, milyen lehetett, amikor Brown az előadásait tartotta. Lockhart belefoglalt egy beszámolót abba a kitalált portréjába, amely az edinburgh-i társadalmat írta le. Ebben Brown „kellemes mosollyal az arcán, hosszú, fekete talárba öltözve, tubákszínű kabátban és bivalybőr mellényben” érkezik, beszédmódja „választékos és elegáns”, gondolatait a költőktől származó idézetek élénkítik.

Előadásaiban Brown az érzelmek szisztematikus tanulmányozását javasolta. Bár az ötlet kiváló volt, megvalósítása óriási akadályokba ütközött. Ez az a kor volt, amelyben Auguste Comte, akit néha a tudomány első filozófusának is neveznek, mind a hat ‘alapvető’ tudományt – a matematikát, a csillagászatot, a fizikát, a kémiát, a biológiát és a szociológiát – tanulmányozta, a pszichológiát azonban nem. Erre jó oka volt: míg John Dalton a kémia alaptörvényeit, Michael Faraday pedig az elektromosság és a mágnesesség alapelveit fedezte fel, az elme alapvető tudománya még nem létezett. Brown változtatni akart ezen. Az érzelmeket úgy definiálta, hogy „mindaz, amit érzések, érzésállapotok, élvezetek, szenvedélyek, érzelmek, vonzalmak által megértünk”, majd kategóriákba csoportosította az érzelmeket, és javasolta ezek tudományos vizsgálatát.

Brownnak filozófus-tudósként számos nagyszerű tulajdonsága volt, de az életben maradás nem tartozott közéjük. 1819 decemberében egyik előadása közben összeesett. Orvosa megvizsgálta, majd Londonba küldte ‘levegőváltozásra’. Ott halt meg 1820. április 2-án, nem sokkal könyve megjelenése előtt. Negyvenkét éves volt. Bár Brown soha nem ismerhette meg ötleteinek hatását, előadásai az elkövetkező években a tudósok figyelmét az érzelmekről való gondolkodás felé irányították. Személye ma már alig ismert, sírja romos állapotban van. Halála után azonban még évtizedekig ünnepelték az emberi elmével kapcsolatos meglátásaiért.

Az érzelmek tanulmányozása terén a következő nagy ugrást Charles Darwin tette, aki 1836-ban kezdett el töprengeni a témán, amikor visszatért a Beagle fedélzetén tett felfedező útjáról. Darwint korábban nem érdekelték az érzelmek, de amikor elkezdte megalkotni evolúciós elméletét, akkor az élet minden aspektusát alaposan megvizsgálta, hogy megpróbálja megérteni, miként illeszkednek a darabokból összeálló, teljes képbe. Az érzelmekkel gondja volt. Ha az érzelmek kontraproduktívak lennének – ahogyan az akkoriban általánosan elfogadott volt –, akkor miért alakultak volna ki? Ma már tudjuk, hogy nem kontraproduktívak, de Darwin számára ez a dilemma a természetes kiválasztódás próbája volt. Hogyan illeszkednek ezek a látszólag hátrányos érzelmek az állatok viselkedésébe? Annak ellenére, hogy a területen kevés korábbi munkára támaszkodhatott, Darwin elszánta magát, hogy megtalálja a választ. Évtizedekbe telt, mire megfogalmazta magyarázatát.

ÉRZELMEK ÉS EVOLÚCIÓ

Darwin legrészletesebb vizsgálatainak némelyikét az emberhez kevéssé hasonló állatokon végezte, mivel az egyszerűbb szervezetekben gyakran tisztábban mutatkozik meg az érzelmek funkciója. A szorongásnak például összetett és változó szerepe van az életünkben, amely lényegesen különbözik a természeti világban betöltött szerepétől, amelyből kifejlődtünk, mégis az állatok világában betöltött konstruktív szerepe egyértelműbb és könnyebben értelmezhető. Tekintsük például a rozsdabarna (halcsontfarkú) récét.

Mivel az evolúció a sikeres párosodástól függ, minden faj nemi szervei alkalmazkodnak az adott körülményekhez. A rozsdabarna réce esetében a nőstény nemi szervei úgy fejlődtek ki, hogy megakadályozzák a nemkívánatos hímek számára a hozzáférést, és így a megtermékenyítést, kivéve, ha a nőstény olyan testtartást vesz fel, amely lehetővé teszi a hím számára a teljes behatolást. Ily módon a nőstény megválogathatja, melyik hímmel párosodik. Erre válaszként természetesen a hímek is fejlődtek.

Nyáron a rozsdabarna récék hímjeinek tollazata a nőstényekéhez hasonló, a ragadozók számára nem feltűnő. Ám a téli párzási időszak közeledtével átmenetileg egy Rolex karóra és arany nyaklánc rozsdabarna réce megfelelőjét öltik magukra – tollaik gazdag gesztenyeszínű árnyalatot vesznek fel, csőrük pedig élénk kék színűvé válik – ezzel kelletve magukat a válogatós nőstényeknek. Amellett, hogy tolldíszeiket fitogtatják, szokatlan udvarlási bemutatókat hajtanak végre, amelyek során a farktollaikat az égnek meresztik, miközben csőrüket a begyükhöz ütögetik, ahol felborzolják a tollaikat. Fényes tollazatuk és feltűnő csőrük miatt a kacsák külleme ilyenkor kockázatosabb, mint a párzási szezonon kívüli, álcázó megjelenésük, de talán éppen ez a lényeg: a nőstényeknek azt az üzenetet küldik, hogy jók a fizikai képességeik, az egyed elég rátermett, akkor sincs félnivalója, ha észreveszik.

A rendszer elég jól működik, de még valamit be kell állítani. Mivel a nőstény nemi szervéhez nehéz hozzáférni, a sikeres párosodáshoz a hím nemi szervének extra hosszúnak kell lennie – néha olyan hosszúra nő, mint amekkora magának az állatnak az egész teste. Mivel egy ilyen nemi szervet nehéz mindig magával cipelni, a fényes tollakhoz hasonlóan az is lehull, amikor véget ér a párzási időszak, majd minden évben újra nő.

Amennyire tudjuk, a rozsdabarna récék nem aggódnak péniszük évenkénti leválása miatt, aggódnak viszont az erőszak fenyegetése miatt. A hím rozsdabarna récék lehetnek a zaklatók, a nagyobb kacsák a kisebbeket zaklatják. A fizikai konfliktusok gyakorisága azonban csökken, mivel a támadás miatti szorongás arra készteti a gyengébbeket, hogy gyorsabban hullajtsák el díszes tollazatukat, és sokkal apróbb nemi szervet növesszenek. Ennek hatására a párzás idején kevésbé jelentenek veszélyt a versenyben az erősebb hímek számára, és így kevésbé válnak agresszió célpontjává. Ez a társadalmi dinamika evolúciós szerepet játszik, hasonlóan a főemlősökben és más társas állatokban uralkodó hierarchiák szerepéhez: lehetővé teszi a konfliktusok megoldását költséges harcok nélkül, amelyek súlyos sérülést vagy halált okozhatnak, és így a csoportok tagjai közötti hierarchikus rend fenntartását szolgálja.

Senki sem tudja, hogy a kacsák mennyire ‘érzik’ tudatosan a szorongást, de a tudósok meg tudják mérni a testükben ebből adódó biokémiai változásokat. A Nature kutatási folyóirat mindezt egy címben így foglalta össze: „A kacsák közötti szexuális versengés rombolja a pénisz méretét”.{12} Azáltal, hogy a párválasztást ténylegesen az erősebbeknek engedik át, és minimálisra csökkentik az erőforrások elfecsérlését jelentő, tehát pazarló erőszak lehetőségét, ez a ‘rombolás’ evolúciós előny a faj számára. Legalábbis ebben az esetben egyértelmű a szorongás pozitív szerepe az evolúció táncában.

A sok emberi érzelem evolúciós szerepe is meglehetősen világos. Vegyük fontolóra, milyen érzelmeink kísérik a szerelem gyümölcseit, akiket csecsemőknek nevezünk. Körülbelül kétmillió évvel ezelőtt ősünk, a Homo erectus a korábbinál sokkal nagyobb koponyát fejlesztett ki, amely lehetővé tette az agy homlok-, halánték- és fali lebenyeinek megnagyobbodását. Ez egy új okostelefon-modellhez hasonlóan nagy lendületet adott a számítási teljesítményünknek. Gondokat is okozott azonban, mert az okostelefonnal ellentétben egy vadonatúj embernek végig kell csúsznia egy idősebb ember szülőcsatornáján, és fejlődését az anya saját anyagcsere-tevékenységének kell támogatnia egészen megszületése boldogító pillanatáig. Az ilyen kihívások következményeképpen az emberi csecsemők a főemlősök utódainál szokásosnál korábban kerülnek ki az anya testéből – az ember várandósságának tizennyolc hónapig kellene tartania ahhoz, hogy az emberi gyermek agya olyan fejlett legyen, mint a csimpánzé, amikor megszületik. Addigra viszont a baba már túl nagy lenne ahhoz, hogy átférjen a szülőcsatornán. A korábbi világra jövetel bizonyos problémákat megold ugyan, de eközben más nehézségeket okoz. Mivel az emberi agy születéskor még nem túl fejlett (a felnőtt agy méretének csak 25 százaléka, szemben a csecsemő csimpánzok 40–50 százalékával), az emberi szülőknek olyan gyermekről kell gondoskodniuk, aki sok éven át segítségre szorul – körülbelül kétszer annyi ideig, mint a csimpánzbébik.{13}

A magatehetetlen gyermek gondozása komoly kihívást jelent a szülők életében. Nem sokkal ezelőtt egy barátommal ebédeltem, aki tizenöt hónappal azelőtt, gyermeke születésekor apaként otthon maradt. Korábban a barátom főiskolai focicsapatban játszott, később pedig egy induló cég vezérigazgatója volt. E kihívások egyike sem viselte meg. A legutóbbi ebédünkön azonban mogorva volt, fáradt, görnyedt, fájós hátú, és sántított. Más szóval, az apaként otthon maradás ugyanolyan hatással volt rá, mint egy enyhe gyermekbénulás.

A barátom esete egyáltalán nem különleges. Az emberi gyermekek óriási odafigyelést igényelnek. Az ellátás biztosítása a nyugati társadalom egyik legkevésbé megbecsült hivatása, de ennek megvan a maga ára. Az első gyermek születése előtt egyesek azt gondolják, hogy a gyermekvállalás nagy buli lesz. Nem veszik észre, hogy azzal a nagy bulival együtt jár a másnaposság – mert az ő feladatuk, hogy a gyermek számára takarítócsapat, vendéglátók és biztonsági őrök legyenek.

Miért kelünk fel éjjelente többször, hogy megetessük a gyerekeinket? Miért vesszük a fáradságot, hogy letöröljük a kakit, és miért emlékeztetjük magunkat minduntalan, hogy gondosan zárjuk be a szekrényt, ahol az ezüsttisztító folyadékot tartjuk, amely egy üveg Gatorade sportitalra hasonlít? Az evolúció mindezen munkákhoz motiváló érzelmet adott: a szülői szeretetet.

Minden egyes érzelmünk, amikor fellép, megváltoztatja gondolkodásunkat oly módon, hogy az valamilyen evolúciós célt teljesítsen. Szülői szeretetünk éppolyan fogaskerék az emberi élet gépezetében, mint a párzási szorongás a rozsdabarna récék életében. Az a körülmény, hogy azért szeretjük a gyermekeinket, mert az evolúció arra késztet bennünket, nem csökkenti ezt a szeretetet. Csupán annak az ajándéknak az eredetét tárja fel, amely ilyen mértékben gazdagítja életünket.

Darwin, aki megpróbálta megfejteni az érzelmek szerepét, de nem férhetett hozzá a mai háttértudásunkhoz és technológiáinkhoz, és soha nem tanulmányozta a rozsdabarna récéket (mert azok Észak-Amerikában őshonosak). Nagyon részletesen tanulmányozta viszont számos más vadkacsa tollazatát, csontvázát, csőrét, lábát, szárnyát és viselkedését. Kikérdezett galamb- és más állattenyésztőket. Emellett megvizsgált egy emberszabású majmot, egy orangutánt és további fajokhoz tartozó majmokat a londoni állatkertben.

Úgy gondolta, hogy betekintést nyerhet az érzelmek céljába, ha a külső jelekre összpontosít – azokra az izommozgásokra és konfigurációkra, különösen az arcon, amelyek magát a kifejezést ihlették –, bőséges jegyzeteket készített arról, ahogyan az állatok emberinek tűnő módon fejezték ki érzéseiket. Meggyőződésévé vált, hogy az állatokat „ugyanazok az érzelmek izgatják, mint minket”, és hogy az érzelmek külső jelei ezeknek az érzéseknek a közvetítésére szolgálnak, lehetővé téve egyfajta gondolatolvasást állatok között, amelyeknél nem alakult ki a nyelv használatának képessége.{14} A kutyák talán nem sírnak a Rómeó és Júlia végén, de saját kutyája tekintetében Darwin felismerni vélte a szeretet érzését.

Darwin az embereknél is tanulmányozta az érzelmeket, ugyancsak azok fizikai megnyilvánulásaira koncentrálva. Kérdőívet juttatott el a szerte a világon dolgozó misszionáriusokhoz és felfedezőkhöz, amelyben a különböző etnikai csoportok érzelemkifejezései iránt érdeklődött. Több száz, színészekről és babákról készített, az érzelmeket kifejező fényképet vizsgált meg. Pontosan dokumentálta saját kisfia, William mosolyát és homlokráncolásait. Megfigyelései arra késztették, hogy elhiggye: minden egyes érzelem jellegzetes és egységes kifejezést ad minden emberi kultúrában – ahogyan azt más emlősfajoknál is megfigyelte. Darwin úgy vélte, hogy a mosolyok, a homlokráncolások, a kikerekedő szemek, az égnek álló hajunk mind olyan fizikai megnyilvánulásokból származnak, amelyek fajunk evolúciójának korábbi szakaszaiban hasznosnak bizonyultak. Például, amikor agresszív riválisával néz szembe, a pávián vicsorogva jelzi, hogy készen áll a harcra. Egy farkas is vicsoroghat, de ezzel ellentétes üzenetet is küldhet: ha engedelmesen a hátára gurul, jelzi, hogy hajlandó meghátrálni.

Darwin arra a következtetésre jutott, hogy különféle érzelmeinket egykori állati őseinktől örököltük, amelyek életében minden érzelemnek meghatározott és szükséges szerepe volt. Ez forradalmi gondolat volt, amely lényegesen eltér attól az évezredekig uralkodó nézettől, mely szerint az érzelmek alapvetően hátrányosak.

Darwin azonban azt is hitte, hogy valamikor evolúciónk során mi, emberek kifejlesztettünk egy magasabb rendű információfeldolgozási módszert – racionális elménket, egy ‘nemes’ és ‘istenszerű intellektust’, amely felülírhatja irracionális érzelmeinket –, és ezért tévesen azt hitte, hogy az érzelmek már nem töltenek be konstruktív funkciót.{15} Érzelmeink Darwin szerint csupán a fejlődés egy korábbi szakaszának maradványai, mint a farkcsontunk vagy a vakbelünk – haszontalanok, kontraproduktívak, sőt néha még veszélyesek is.

AZ ÉRZELMEK HAGYOMÁNYOS FELFOGÁSA

Darwin végül 1872-ben megjelent, Az ember és az állat érzelmeinek kifejezése (The Expression of the Emotions in Man and Animals) című könyvében tette közzé következtetéseit. Ez lett az érzelmekkel foglalkozó legnagyobb hatású munka Platón óta, és az azt követő évszázadban inspirálta az érzelmek elméletét – a ‘hagyományos’ elméletet –, amely egészen a közelmúltig uralta a témával kapcsolatos elképzeléseinket. A hagyományos elmélet alaptételei értelmében létezik egy maroknyi alapvető érzelem, amely minden embernél azonos; ezeknek az érzelmeknek állandó kiváltó okai vannak, és specifikus viselkedést okoznak; és mindegyik az agyon belüli valamilyen hozzárendelt struktúrában keletkezik.

A darwini gondolkodásban gyökerező hagyományos érzelemelmélet szorosan kötődik az agyról és annak fejlődéséről alkotott azon nézethez, amelyet ‘hármas (triune) agymodellnek’ neveznek. Carl Sagan Az éden sárkányai (The Dragons of Eden) című nagy sikerű könyvében tette népszerűvé a modellt, Daniel Goleman pedig 1995-ös bestsellerében, az