A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Maggie Stiefvater: The Listeners

VIKING, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2025

Első kiadás

Fordította

Bujdosó István

Copyright © by Maggie Stiefvater, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Bujdosó István, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Caroline Priestley

Borítókép © Lucille Clerc

Szerzőfotó © William Stiefvater

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Horváth Annamária

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-746-7

„A jó szállodában egy dolog biztosan nincs: veszekedés.”

– The Hotel Monthly, 1940. január

1961. december 7.

Jillian Pennybacker

William & Mary Campus

3. számú kollégium

Kedves Miss Pennybacker!

Íme annak a szállodának a története, amelyet a partin említettem, ama csodálatos épületé, amely alatt az a bizonyos varázsvíz rejtőzik. Úgy vélem, maga értékelni fogja az édesapja szerepét a dolgok alakulásában.

Fel a fejjel! Csodák igenis léteznek.

Üdvözlettel,

Eric Parnell

Az Egyesült Államok Külügyminisztériuma

Washington, D.C.

Első rész

ODAFENT

RENDELÉS – 411-ES SZOBA, 1942. JANUÁR 31.

New York Times

Vogue

Britannia and Eve

Modes & Travaux

2 citrom

2 croissant

2 méter mustárszínű gyapjú (minta mellékelve)

1 méter mintás pamut (minta mellékelve)

Daphne du Maurier: A francia kalóz szeretője

Marguerite Steen: És egyszer minden véget ér

Mary Ellen Chase: Windswept

Zsírkréta

Első fejezet

A nap, amikor a szálloda élete örökre megváltozott, ugyanúgy kezdődött, mint bármely másik.

June Porter Hudson szokásához híven még pirkadat előtt ébredt az alagsori lakásában, a forrásokhoz legközelebb eső személyzeti házban. Kikászálódott az ágyból, ezzel mindjárt fel is zavarta három tacskóját (a két sima szőrűt és a drótszőrűt), akik kötelességtudóan toporogtak a padlón, és tisztes távolságból követték a gazdájukat. Átbújt a szobán átívelő szárítókötél alatt, leakasztotta az ingét és az alsóneműjét, majd ezek helyére feltette a takaróját, hogy napközben jól kiszellőzzön.

A kis éjjeli lámpa halvány fényénél felöltötte szokásos ruházatát: a magasított derekú, széles szárú nadrágot, a gondosan felhajtott ujjú gombos inget, hozzá a míves karórát. Végül egy leheletnyi rúzzsal tette teljessé az összképet. Sötét haja épp csak a füle alá ért, és a munkához, mint mindig, most is elegánsan hátrasimította egy kis zselével. Megjelenése élesen elütött a szállodában divatos viseletektől, a szépen formázott lokniktól és a gazdagok ruháitól, de a Rockefellerek és a Rooseveltek nem is várták el tőle, hogy rájuk hasonlítson. Hegyvidéki népekre jellemző kiejtése amúgy is rögtön elárulta, hogy ő egy másik világból érkezett. A vendégek jóllehet inkább ahhoz voltak szokva, hogy ha a szállodavezetőnek van is valamilyen akcentusa, az inkább francia, de June csak annyit tudott franciául, hogy Vive l’empereur!{1}, amit az egyik pincér motyogott mindig a bajusza alatt, amikor a séf feltűnt a láthatáron. Mindez cseppet sem számított. June-t a vendégek így is kedvelték.

Belebújt lapos sarkú Mary Jane cipőjébe, majd a hajnali csendben megivott két pohár forrásvizet a konyhafülke keskeny ablaka mellett. Nyáron a kicsiny, szemmagasságban vágott, lőrésszerű nyíláson át már szürke hajnali fényben nézegethette a tornác körül a mulcsot és a bokrokat, de most, télen, a sötét üvegről csak a saját arca bámult vissza rá a szélesen ülő szempárral, az ívelt szemöldökkel és az ajakkal, amely oly szabályos volt, mintha ceruzával rajzolták volna. Varázsvíz, a helyiek így nevezték, noha az íze most inkább hasonlított egy felhasadt ajakéra, vagy valami olyasmire, mint amikor az ember szája telemegy porral. De hát, ezt a vizet nem is az ízéért szerették, sokkal inkább az emberi testre gyakorolt áldásos hatásai miatt. Bármi kínozza is, legyen az reuma, székrekedés, meddőség, influenza, vagy bármilyen emésztési zavar, malária, epebaj, torokgyík, itt a helye! De ugyanúgy hatásos honvágy, bőrkiütés, ekcéma vagy köszvény ellen is. Gyomorpanaszokra, gyulladásra, szélütésre szintúgy. Kételyek? Nos, az orvosi szaklapok és az egészségügyben dolgozó vendégek hosszasan vitatkoztak a források gyógyító erejéről, de June ezekkel nem foglalkozott. Mindig ugyanúgy kezdte és zárta a napját: soha nem hagyta ki a négy pohár forrásvizet. Miután megitta a reggeli adagját, töltött egy pohárral a tacskók tálkájába is, majd kitett még nekik egy kis húsmaradékot a jégszekrényből, és megkezdte a munkát.

Az a munka, mindig csak az a munka! Soha nem ért a végére. June nem kevesebb mint négyszázötven alkalmazottat irányított, négyszázhúsz szoba, négyszáztizennyolc hold föld, kétszáztizenkét Shropshire juh, száztíz Golden Delicious almafa, hatvan lóállás, huszonegy kunyhó, hét faház, négy fürdőház, három palackozó helyiség és két termálforrás tartozott a felügyelete alá. Mindennap neki kellett megszerveznie a személyzet munkáját, leltározni a készleteket, levezényelni az eseményeket, és ennek a költséges monstrumnak minden lélegzetvételét fillérre pontosan elszámolni, hogy Gilfoyle-ék, a szálloda tulajdonosai bármikor megbizonyosodhassanak róla: vagyonuk egyetlen centje sem mulat nélkülük.

A luxus megteremtése: ébredés után ez volt az első gondolata, és az utolsó is, amikor este ágyba bújt.

Azon a bizonyos napon, január 25-én, az Avallon ünnepi bált rendezett Robert Burns, az akkor már rég jobblétre szenderült, de még mindig nagyra becsült skót költő tiszteletére. June hűséges tacskóival a nyomában a bálterem erkélyére ment, ahol már várta Griff Clemons, a személyzeti főnök, hogy együtt vegyék szemügyre a technikai előkészületeket. A bálteremben a látvány lenyűgöző volt. Középen egy varázsvíz-szökőkút kapott helyet, faragott rododendronvirágokkal, amely a föld és a vadvirágok édes illatával töltötte meg a teret. A magas mennyezeten Susie M. Barstow, a Hudson River School festőjének nyugat-virginiai tájakat ábrázoló, csodálatos freskója pompázott. Az északi fal előtt tágas színpad terpeszkedett, ahol egykoron Geraldine Farrar, az elbűvölő primadonna ugyanolyan színvonalas teljesítményt nyújtott a Pillangókisasszony szerepében, amint azt korábban a Metropolitan közönsége is megcsodálhatta. A déli oldalon egy kandalló állt, amelynek minden egyes köve a Battlesden House romjaiból került ki, Bedford hercegének birtokáról. Egy elnöki látogatás alkalmával még maga Grace Coolidge segített kiválasztani a padló parkettáját. Örökösnők, elnökök, királyi sarjak – ők voltak az Avallon törzsvendégei. Akik oly magasra kapaszkodtak a társadalmi ranglétrán, hogy már-már ahhoz is le kellett húzniuk a fejüket, hogy a nap átsuhanhasson az égen felettük.

– Hogy vannak a lányai, Griff? – kérdezte June.

– Egész jól – felelte Griff.

– Ez nem volt túl meggyőző.

Az Avallon főigazgatója és a személyzeti főnök szokatlan párost alkotott egy ilyen rangos szálloda alkalmazottainak élén: egy mosolygós, vidéki fehér nő a környékbeli hegyekből, és egy félszemű afroamerikai férfi. Mindketten sanyarú sorból küzdötték fel magukat, kitartó, becsületes munkával. És egyikük sem álmodozott arról, hogy a vendéglistákon valaha is hozzájuk hasonló emberek neve szerepel majd.

– Az egyik a fejébe vette, hogy szerelmes – mondta Griff. – A másik meg bosszúra szomjazik.

Griff ikerleányai mostanában lettek ötévesek.

– Szóval nehéz idők járnak a Clemons családra – jegyezte meg June.

– Én azt hittem, a lányok valahogy szelídebbek.

– Miért, én szelíd vagyok?

A személyzeti főnök elgondolkodva dörzsölte meg a jó szemét. Olyan öntudatlan mozdulat volt ez, amelyet gyakran ismételgetett beszélgetés közben. Nagy, mogyoróbarna szeme mentette meg a katonai szolgálattól: a bal szemére sem látott valami jól, de a jobb tulajdonképpen csak dísz volt, amióta hatéves korában egy üsző fejbe rúgta. June roppant hálás volt ezért. A magas, szikár férfi volt az ő tulajdonképpeni jobb keze, ő felelt mindenért, aminek a vendégek szeme elől rejtve kellett maradnia.

– Erre nem válaszolok, főnökasszony! – mondta Griff.

Koppanások, csörgések és csilingelések szűrődtek fel a grottából, az ünnepi vacsora előkészületeinek zajai. A zenekari árokból apró trillák és rövidebb futamok bújtak elő. Ezek a Burns-estek általában szerényebb mulatságok voltak, kisebb társalgókban, hegedűvel, skót dudával és egyéb hagyományos kellékekkel megrendezett mulatságok, de az Avallonban ez is grandiózus eseménynek ígérkezett: egy teljes szimfonikus zenekar, külön New Yorkból iderendelt dudás együttes, ötfogásos vacsora, és az italok olyan tartályokban, amelyek mélyebbek, mint a tenger. A tánc, úgy tervezték, hajnali négyig-ötig tart majd.

Normál körülmények között ez az estély amolyan holtszezoni visszafogott eseménynek számított, legalábbis Avallon-mércével mérve. De idén más volt a helyzet. Ez volt ugyanis az első bál Francis Gilfoyle halála óta, aki a szálloda alapítója és egykori tulajdonosa, illetve June-nak a mentora volt, és aki november 7-én esett össze, épp, amikor a negyedik szinten kiszállt a liftből. No meg, ugyebár ez volt az első rendezvény azóta, hogy a japánok december 7-én szétbombázták Pearl Harbort, és ezzel belerángatták Amerikát a háborúba. Ez a Burns-estély tehát sokkal több volt, mint egyszerű mulatság. Szimbolikus válasz egy fontos kérdésre, azaz hogy rendeznek-e még az emberek ilyen időkben nagyszabású mulatságokat. A Hotel Monthly, a szállodások bibliája nemrég egy hatoldalas cikket szentelt az Avallonnak, „Az amerikai luxus mércéje” címmel, amelyben olyan példaként állította a többiek elé a nagy múltú szállodát, amelyet utolérni ugyan biztosan nem tudnak, mégis arra biztatta a versenytársakat, hogy minden erejükkel törekedjenek erre. De most, a háborús időkben az Avallon, ha lehet, még inkább a figyelem középpontjába került: ahogy a vezetőség itt reagál az idők szavára, az alapvető fontosságú útmutatásként szolgál majd az egész szakma számára.

June pedig meg volt győződve róla, hogy az Avallonra elnökök, külföldi méltóságok, véleményvezérek és fontos döntéshozók egyaránt úgy tekintettek, mint arra a helyre, ahol a múlt és a jövő homályba vész, ahol kizárólag a gondtalan jelenre kell figyelni. Márpedig ha most megremeg a keze, azzal örökre megtörheti ezt a varázst.

A bált tehát igenis megtartják.

– Főnökasszony, maga van ott? – szűrődött fel egy hang odalentről.

– Igen, én! – válaszolta June. – Te vagy az, Johnny?

– Igen! Onnan fentről jól látja a horgonyokat? Jól illeszkednek?

– Remekül, fiacskám! – vitt egy kis skótos ízt a hangjába June, ha már Burns-estélyre készülnek.

Johnny pedig vette a lapot:

– Az jó, anyácskám! Rögtön kész vagyunk!

Előző éjjel, hajnali háromkor, amikor végre ellopózhatott szerény irodájába a recepció mögött, hogy nekilásson a vacsorájának (hideg csirke, citromos mázban sült krumpli, piláf-maradék), jóváhagyott egy rendelést harmincezer dollár értékben: ágyneműt, nejlont, lepedőket és gumiszalagokat vásároltak – olyasmit, amiből úgy vélte, hamarosan hiány lesz, még akkor is, ha a háború már nyárra véget ér, amint azt többen remélték. Ennek a megrendelésnek a véglegesítése valahol olyan érzés volt, mintha hivatalosan is elismerné a háborút. Eddig próbált nem gondolni rá: valahogy képtelen volt maga elé képzelni, ahogy Sandy, a Gilfoyle család legfiatalabb tagja katonai egyenruhában feszít. A sármos Edgar David Gilfoyle, Mr. Francis legidősebb fia, az Avallon örököse azt mondta, hogy szerinte a háború nem fogja érinteni a szállodát. Ez pár nappal Pearl Harbor után történt, nagyjából egy hónappal azután, hogy eltemették az apját. Az ágyban feküdtek – olyan helyzetben, ami már korábban is megesett, pedig nem kellett volna megismétlődnie –, Edgar pedig kikapott egy fonnyadt rózsát az éjjeliszekrényen heverő csokorból, és odatette a melle közötti izzadt pontra, majd elkezdte lefelé húzni, egészen a köldöke alatti izzadt pontig. A háború nem jön ide, az Avallonba, mondta. Hogyan is találhatna ránk?

Eddig igaza volt. A háború mindeddig csak finoman motozott valahol a hegyek mögött: a nyugat-virginiai nemzeti gárda 150-es számú gyalogezredét átvezényelték a Panama-csatorna térségébe, illetve sorozóirodákat nyitottak néhány szénporos főutcán. Ez utóbbi fejlemény miatt June elkezdte átértékelni, amit eddig a személyzetről gondolt. A korábban oly jelentéktelen apróságok hirtelen komoly előnnyé váltak. A legjobb asztalosa sántított, a kazánszerelőnek hiányzott pár ujja, a legkedvesebb recepciósnak pedig szerencsére nemrég volt egy komoly tüdőgyulladása. Griffnek meg hát ugye, ott a szeme. Egyszerű kis ajándékok a sorstól.

– Kezdjük! – kiáltotta most Johnny, aki a maga részéről pedig már túlkoros volt. Őt azért nem sorozhatták be. – Főnökasszony, szóljon, ha valami kilazul!

– Rendben!

– Rendben!

June várakozón könyökölt az erkély korlátjára. Griff, akire az efféle lazaság sosem volt jellemző, szintén valamelyest közelebb húzódott, de a háta most is olyan egyenes volt, akár egy vasúti talpfa. Fölöttük megelevenedett a mennyezet. A tacskók nyüszítve lapultak a földre, ahogy felzúgott a tompa moraj. Nem olyan volt, mintha valamilyen gép keltené, inkább hasonlított egy közeledő viharra.

– Ez így rendben van? – kérdezte Griff.

– A dudák majd elnyomják – felelte June.

Mi a luxus? Találékonyság. Szárazságban egy pohár víz, árvízben egy száraz zug, ahol megvethetjük a lábunkat. Bármitől számított is az Avallon egy évvel korábban luxusszállodának, most biztosan valami más teszi azzá. A Burns-estre egy híres tervező, aki történetesen a szálloda legmakacsabb vendége, segített kitalálni egy olyan meglepetést, amely arra hivatott felhívni a vendégek figyelmét a háborús időkben, hogy a fényűzés soha nem megy ki a divatból. June-nak megvolt a maga véleménye a luxusról, és pályafutása kezdetén Mr. Francis, aki büszkén és odaadóan támogatta a munkásosztályból származó védencét, gyakran próbára is tette ez irányú elveit különböző fiatalemberek segítségével. Legutóbb a Delafield család egyik tagját uszította rá, akit jól ismertek az új-angliai ingatlanpiacon, és aki June-t a saját irodájában szorította sarokba.

A csata csak pár percig tartott:

Delafield: Frank azt mondja, magának már-már vallásos meggyőződése, hogy a luxusnak és a vagyonnak semmi köze egymáshoz.

June: Jó napot önnek is, Mr. Delafield! Igen, ez elég egyszerű, nem gondolja? A vagyon pusztán biztonságot jelent. A luxus ezzel szemben gondtalan életet.

Delafield: Nekem gondtalan az életem.

June: Na, persze! Mit szeretne hallani, Mr. Delafield? Prédikációt? Rendben, akkor prédikálok magának egy kicsit: a vagyont nem érdekli az ember lelkének az a része, amely azokon az éjszakákon éber, amikor az illető álmatlanul forgolódik az ágyban. A luxus viszont kizárólag erről szól, ezért tudjuk kitalálni, mire van szükségük a vendégeknek, még mielőtt ők maguk tisztában lennének a saját vágyaikkal. Vagy talán nem vette észre, hogy jelen látogatása során másik szobát kapott? A recepciósunk fontosnak tartotta, hogy önnek ne kelljen Miss Q-val lifteznie. Kérem, szóra sem érdemes! A szobalányok áthelyezték az éjjeliszekrényét is, hogy ne essen be mögé éjjel a szemüvege. Az istállóban a fiúk pedig tisztában vannak vele, hogy ön Commandert kedveli leginkább, aki viszont a legutóbbi itt-tartózkodása alatt kissé nyughatatlan volt, ugye? Ezért most meglongírozták, hogy olyan édes legyen, akár a cukor. Vagy talán mindezen figyelmességek közül önnek bármelyiket is kérnie kellett? Nem hinném. Ugyanis az Avallon már előre örül, amikor ön tiszteletét teszi nálunk. Ami azt illeti, szívesen meghallgatnám a véleményét minderről, hiszen nekem ez a szakmám, és mindig nyitott vagyok az építő kritikára, de az az igazság, hogy ön már a puszta jelenlétével is azt hirdeti, hogy egyetért velem. Hiszen most is itt van, és élvezi azt a luxust, amit mi teremtünk meg önnek, nem pedig otthon, Connecticutban tölti az idejét, ahol csak a vagyonát élvezhetné. Ugyan miért tett volna meg ekkora utat, ha a vagyon és a luxus ugyanaz lenne?

Delafield (hosszú hallgatás után): Feküdjön le velem!

June: Arra nekem sajnos nincs időm, Mr. Delafield, de ajánlhatok önnek néhány jó könyvet.

Egy pillanatig sem gondolta, hogy itt valódi vonzalomról lenne szó. Egyszerűen csak sikerült meglepnie a vendéget. A befolyásos emberekkel gyakran megesik az ilyesmi: elfelejtik, hogy őket is meg lehet még lepni – ezt June már maga is első kézből tapasztalta, hiszen, csodák csodájára, idővel ő is komoly befolyásra tett szert. June Hudson, a hegyvidéki hölgyike, az Avallon főigazgatója? Igen, már az is kész csoda, hogy ezeket a szavakat így együtt ki lehet mondani. Az első szállodai konferenciáján, a koktélpartin, amikor először megszólalt, a mellette álldogálók szó szerint felnevettek. Nem rosszindulatúan, csak annyira meg voltak döbbenve. Egy ilyen filigrán nőcske az elképesztő kiejtésével.

Ó!, mondta aztán az egyik illető. Hiszen kegyed az Avallon főigazgatója.

Abban a pillanatban boldogabb volt, mint száz disznó a dagonyában. Közel ötszáz kilométerre volt az Avallontól, és még itt is ismerték a nevét. Mondja csak, honnan veszi az ihletet a remek ötleteihez?, kérdezték.

A varázsvíz, az adja nekem az inspirációt, felelte, mert már akkor is kitűnően értett a mítoszteremtéshez.

Most a személyzet több tagja ott állt a csévéknél, és lassan, kissé rángatva engedték lefelé a bálterem mennyezetéhez rögzített, különleges szerkezetet. Hosszú, fából készült karokról vastag Bristol papírlapok csüngtek alá, és mindegyiken Robert Burns egy-egy verse volt olvasható.

Zúg a lég, üvölt az ég,

Örömtelen téli nap

– Remeg, mint kóbor kutya az esőben! – kiáltotta Johnny. – Egyenletesebben!

A szerkezet most valamivel simábban folytatta az útját. A lapok már nem hullottak, hanem csak lengedeztek, sodródtak és csapkodtak. Kimondottan élőnek tűntek, és úgy mozogtak, mintha egyetlen élő szervezet részei lennének. Kavarogtak és forogtak, rajzottak és lebegtek.

Aztán az egész megnyugodott.

A versek szemmagasságban ringatóztak, akár a csüngő gyermekjátékok. Ebben a pillanatban épp így festett a luxus, később majd megint más formát vesz fel. Találékonyság.

June és Griff magukban hümmögtek. June-nak voltak ugyan kételyei, de most valahogy már el tudta képzelni a mulatozókat, amint ámulattal nézik, ahogy leereszkedik felettük ez a szerkezet, aztán megfognak egy-egy ficánkoló versrészletet, felolvassák társaiknak, majd folytatják a táncot, lassú, ábrándos köröket írva le a papírfelhők között. June tisztában volt vele, milyen érzés, amikor az ember vére olyan lesz, akár a behűtött pezsgő, tudta, milyen íze van az epernek, ha valaki más teszi az ember szájába egy pasztellszínű bőrkanapén. Igen, egy ideig ő is el tudott volna vegyülni a mulatozók között. Ujjai önkéntelenül is belecsíptek az oldalába, mintha csak maga is fel akarna nyúlni egy versért. Szinte érezte a szavak ízét a szájában:

Még egy szenvedélyes csók, és aztán vége.

Ah! Nem lett volna szabad felmennie Gilfoyle szobájába a temetés után! Ostoba remény. Hiszen tudta jól! Már évekkel ezelőtt is tudta. De csak az elme emlékezik, a test mindent elfelejt.

– Vigyázz!

A kiáltás és a csattanás szinte egyszerre hallatszott. Valami lezuhant June és Griff feje fölül, és csak alig pár centire kerülte el az egyik munkást odalent. Majd csúszni kezdett a parketten, és Johnny lába előtt állapodott meg.

– A mindenit! – mondta June, a szerkezetet fürkészve, hátha meglátja a hiba okát. – Ez meg mi volt?

De aztán Johnny meglengette a tárgyat, és akkor már ő is látta, hogy a fakorlát egyik rúdja az erkélyről.

– Beleakadt a szerkezet? – kérdezte.

– Nem, valaki ledobta! – hangzott a válasz.

– Mi van a végével? – kérdezte June.

– Elkorhadt, főnökasszony! – felelte Johnny.

A személyzet tagjai összesúgtak: odafent nem volt senki. De mind ismerték a pletykákat a negyedik szintről. Ez csakis valami ártó szándékú, természetfeletti erő műve lehetett.

– Jól van, ne ragadtassuk el magunkat! – intette őket June. Valóban rejtélyes volt az eset, de pontosan rámutatott, hogy a víz milyen károkat képes okozni, ami aztán könnyen balesethez vezet. – Hé, Griff, nehogy leessen nekem! – szólt oda a férfinak, aki háttal a korlátnak dőlve próbált jobban rálátni a felső szintre. A negyedik szinten mindig azokat a vendégeket helyezték el, akik sokáig maradtak, akiknek volt elég pénzük és kedvük is hozzá, hogy akár az egész évet az Avallonban töltsék. June remekül ismerte őket – részben ezért is maradtak –, és egyikük sem tűnt olyannak, aki ostoba tréfákra lenne kapható, vagy akár csak ügyetlenségből bárki életét veszélyeztetné. Amikor a tekintetük találkozott, még hozzátette: – Az kéne még csak, hogy maga is…

Griff megdörzsölte a rossz szemét.

– Mr. Francis halála után… nem lehet, hogy…

June rögtön félbeszakította:

– A víz nem így működik, Griff.

Még ha valaki nem is látogatta a medencéket, az Avallonban a varázsvíz megkerülhetetlen volt. Egyszerűen jelen volt mindenütt. Ott csordogált a csövekben, a falakban, feltöltötte a kutakat, és minden emeleten kis forrásokból bugyogott elő. De nem dobált le korlátelemeket a negyedik szintről!

Legalábbis eddig ilyesmi soha nem történt.

– Főnökasszony! – szólította meg most Griff új kifutófiúja, Theophilus Morse, aki nagyjából annyi idős lehetett, mint amennyi June is volt annak idején, amikor az Avallonba került. Tizenegy vagy tizenkét éves. Attól nem kell félni, hogy egyhamar besoroznák. A fiúnak tragikus volt a múltja, de ez itt Nyugat-Virginia: ez a vidék nem fukarkodik a tragédiákkal. Theo most amennyire csak tudott, igyekezett olyan rendíthetetlen testtartást felvenni, mint Griff, de a mellkasa zihált. Futva érkezett.

– Mi a baj, Theo? – kérdezte June.

– Mr… – kapkodott levegő után. – Mr. Gilfoyle telefonált…

A név puszta említése is elég volt, hogy June-nak elszoruljon a torka. Az óta az éjszaka óta nem látta Gilfoyle-t. Egy teljes hónap telt el. Végtelen hosszú idő. Elszáll, akár a pillanat. Még mindig érezte a rózsaszirmok simogatását a bőrén.

– Szedd össze magad, fiam! – mondta Griff. Egyenesen állt. Theo is kihúzta magát. Együtt lélegeztek, be és ki, mint egymás tükörképei.

Theo végre el tudta mondani:

– Mr. Gilfoyle telefonált. – Belégzés. – Hogy most indul New Yorkból. Lesz itt egy találkozó. – Belégzés. – Megkaptuk a résztvevők listáját is. – Belégzés. – Azt akarja, hogy a főnökasszony is részt vegyen a megbeszélésen.

Gilfoyle. Idejön, az Avallonba. Őhozzá.

– Kik lesznek a vendégek? – kérdezte June.

– Szövetségiek, főnökasszony! A külügyminisztérium!

Griff arca eltorzult.

– Mit akarhatnak tőlünk a szövetségiek? – kérdezte June.

Theo habozott.

June rég megtanulta már, hogy a legtöbb ember nem fülel jól: azt hiszik, figyelmesen meghallgatni valakit annyi, mint meghallani a szavakat, amiket az illető mond. Pedig a kimondott szó csak a beszélgetés egyik fele. Az igazi vágyak, félelmek, remények pont, hogy nem a kimondott, hanem az elhallgatott szavakban rejtőznek, és éppen ezek adják a luxus alapját. June pedig az évek alatt kitűnően megtanult fülelni.

Ezért hallotta ő tisztán a ki nem mondott szavakat, amelyek ködbe burkolták az igazságot, és árkokat vájtak az emberek szívében.

Theo végül kibökte:

– Átveszik a szállodát. A háborúhoz kell nekik.

Háború.

Elragadja a szállodát. Az ő szállodáját.

A háború nem ér el az Avallonig, mondta neki Gilfoyle. Hogyan is találhatna itt ránk?

Eszerint egész egyszerűen. Csak felhajt ide a hegyre, és benyit az ajtón.

{1} Éljen a császár! (francia)