részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jessamine Chan: The School for Good Mothers

Copyright © 2022 by Jessamine Chan
All rights reserved.

This edition arranged with DeFiore
and Company Literary Management, Inc. through Andrew Nurnberg Associates, Budapest

Hungarian translation © Török Ábel, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

Borító fotó © Getty Images
Borítóterv © Grace Han

ISBN 978 963 568 362 8
ISSN 2560 1822

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Vereckei Andrea
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Spirk Ildikó
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Szüleimnek

„Szerettem volna egyetlen olyan törvényt találni, amely az egész életre vonatkozik, és a félelmet találtam. Rémálmaim listája a térkép, amely megmutatja nekem az innen kivezető utat.”

Anne Carson: Plainwater

1.

– Nálunk van a kislánya.

Szeptember első keddje van, délután, életének az a nagyon rossz napja. Frida majdnem félrerántja a kormányt. A rendőr azt mondja neki a hangpostán, hogy azonnal menjen be az őrsre. Megállítja az üzenetet, leteszi a telefont. Háromnegyed három múlt egy perccel. Már másfél órája otthon kellene lennie. Lekanyarodik a Grays Ferry utáni első mellékúton, és leparkol. Visszahívja a rendőrt, és bocsánatot kér, elveszítette az időérzékét.

– Jól van a lányom?

A rendőr azt feleli, minden rendben.

– Többször próbáltuk elérni, asszonyom.

Frida leteszi, és megcsörgeti Gustot. Üzenetet kell hagynia neki. Azt mondja, találkozzanak a kapitányságon a Tizenegyedik sugárút és a Wharton sarkán.

– Baj van. Harriet az. – Elakad a hangja. Elismétli, hogy a rendőr szerint a lányuk biztonságban van.

Ahogy újra elindul, emlékeztetnie kell magát, hogy ne lépje át a sebességkorlátozást, álljon meg a piros lámpáknál, és lélegezzen. A munka ünnepe miatt hosszú hétvége volt, mégis borzasztóan érezte magát. Péntek és szombat éjjel a szokásos álmatlanság kínozta, két nap alatt összesen legfeljebb négy órát aludt. Vasárnap, amikor Gust beadta hozzá Harrietet három és fél napra, Harriet még fülgyulladással küszködött. Aznap éjjel Frida másfél órát aludt. Ma már csak egyet. Harriet rettenetesen üvöltött, egy ilyen kicsi lányhoz képest túl hangosan. Az apró ház falai képtelenek voltak elnyelni a hangját. Frida megtette, ami tőle telt. Altatódalokat énekelt, simogatta Harriet mellkasát, hozott neki tejet. Lefeküdt a kiságya mellé, és a kezébe fogta a lánya lehetetlenül tökéletes kezét, amelyet átnyújtott a rácsokon. Puszilgatta az ujjait, a körmeit – közben rájött, hogy már le kellene vágni őket –, és imádkozott, hogy a kislányának végre lecsukódjon a szeme.

A perzselő napon Frida lehúzódik a rendőrkapitányság elé, amely mindössze két háztömbnyire van az otthonától, Dél-Philadelphia egyik régi olasz negyedében. A portára rohan, és megkérdezi a recepcióst, nem látta-e a lányát, egy tizennyolc hónapos kisgyermeket. Félig kínai, félig fehér, nagy, barna szeme, sötétbarna, göndör haja és frufruja van.

– Tehát maga az anyja – feleli a recepciós, egy idősödő fehér asszony, akinek a szája pink rúzzsal van kikenve.

Felemelkedik a pult mögül. Tetőtől talpig végigméri Fridát, végül a tekintete megállapodik viseltes Birkenstock cipőjén.

Az épület szinte teljesen kihalt. A recepciós sántítva megy előtte, mindig inkább a bal lábára nehezedik. A folyosó végén bekíséri Fridát egy ablaktalan kihallgatóhelyiségbe, amelynek falait szörnyű mentazöldre festették. Frida leül. A bűnügyi filmekben a lámpa mindig vibrál, itt azonban töretlen a fénye. Libabőrös, azt kívánja, bár hozott volna magával egy kabátot vagy sálat. Bár azokon a napokon, amikor ő vigyáz Harrietre, gyakran kimerül, most mintha valamiféle súly nehezedne a mellkasára. A csontjáig hatoló fájdalom megbénítja.

Megdörzsöli a karját, néha figyel, néha nem. Előhalássza a telefonját a táskája mélyéről, és átkozza magát, amiért nem látta azonnal a rendőr üzeneteit, és amiért reggel lenémította a telefonját a sok idegesítő reklámhívás miatt, aztán elfelejtette felhangosítani. Az elmúlt hat percben Gust hatszor próbálta elérni, és egy rakás aggódó üzenetet küldött.

Itt vagyok, írja végül. Siess. Vissza kellene hívnia, de nem meri. Amíg Harriet nála van, Gust minden áldott este felhívja, hogy megkérdezze, mondott-e új szavakat vagy csinált-e valami olyan mozdulatot, amit korábban nem. Frida gyűlöli a hangjából kihallatszó csalódottságot, amikor nemmel válaszol. Harriet azonban fejlődik, csak más területeken: erősödik a szorítása, egyre több részletet vesz észre a könyvekben, és hosszabb ideig néz Frida szemébe, amikor este jóéjt-puszit kap tőle.

Frida a fémasztalra fekteti a kezét, lehajtja a fejét, és egy kósza pillanatra elbóbiskol. Ahogy felnéz, észreveszi a sarokból figyelő kamerát. Ismét Harrietre gondol, és arra, hogy vesz majd egy doboz epres jégkrémet, mert az a kislánya kedvence. Miután hazaértek, annyi ideig hagyja majd játszani a kádban, ameddig csak szeretne. Több mesét fog olvasni neki lefekvés előtt. Nyuszi vagyok. Kordbársony maci meséje.

A rendőrök kopogtatás nélkül érkeznek. Brunner, akivel telefonon beszélt, zömök, huszonéves fehér srác, a szája sarkában pattanások virítanak. Harris középkorú fekete férfi, gondozott bajszú és széles vállú.

Frida feláll, és mindkettővel kezet fog. Elkérik a jogsiját, hogy ellenőrizzék, valóban ő-e Frida Liu.

– Hol van a kislányom?

– Üljön le – int Brunner a mellét bámulva. Felüti a jegyzetfüzetét egy üres oldalnál. – Mikor hagyta el a házat, asszonyom?

– Dél körül. Talán fél egykor. Elugrottam egy kávéért, aztán bementem az irodába. Nem kellett volna, tudom. Annyira hülye voltam. Teljesen kimerültem. Sajnálom. Nem így akartam… Kérem, mondják meg, merre van!

– Ne nézzen hülyének bennünket, Ms. Liu! – rázza a fejét Harris.

– Dehogyis nézem. Meg tudom magyarázni.

– Otthon hagyta a kislányát. Egyedül. A szomszédok hallották, hogy sír.

Frida az asztalra fekteti a tenyerét, mert valami hidegre és szilárdra van szüksége.

– Hiba volt.

A rendőrök kettő körül érkeztek, és az udvar felől mentek be a házba. A konyhát és a kertet elválasztó üvegajtó nyitva maradt, így Harrietet csak egy gyenge szúnyogháló védte.

– Tehát a csecsemő… Harrietnek hívják, ugye? Harriet két órán át teljesen egyedül volt otthon. Jól mondom, Ms. Liu?

Frida ráül a kezére. Elhagyja a testét, fölötte lebeg. Elmondják neki, hogy Harriet egy krízisközpontban van, épp vizsgálják.

– Hamarosan elhozzák…

– Hogy érti, hogy vizsgálják? Figyeljenek, ez nem az, amire gondolnak. Én soha…

– Nyugodjon meg, asszonyom – vág közbe Brunner. – Okos nőnek tűnik. Térjünk vissza a legelejére. Ugyan, mi oka volt rá, hogy egyedül hagyja a gyerekét?

– Elszaladtam kávéért, aztán bementem a munkahelyemre. Szükségem volt egy dokumentumra. Csak egy példány volt belőle. Bizonyára elveszítettem az időérzékemet. Már épp hazafelé tartottam, amikor láttam, hogy hívtak. Sajnálom. Napok óta nem aludtam. El kell mennem érte. Elmehetek?

Harris megrázza a fejét.

– Még nem végeztünk. Hol kellett volna lennie ma? Kinek kellett volna vigyáznia a gyerekre?

– Nekem. Mint mondtam, bementem a munkahelyemre. A Whartonban dolgozom.

Elmagyarázza, hogy kivonatokat készít kutatásokból: olyan akadémiai publikációkat foglal össze rövidebb cikkekben, amelyek az üzleti életben hasznosítható eredményeket közölnek. Mintha szemináriumi dolgozatokat írna olyan dolgokról, amikhez a világon semmi köze. Hétfőtől szerdáig otthonról dolgozik, mert olyankor ő felügyel a lányára – egyedi megegyezés alapján. Harriet születése óta ez az első teljes munkaidős állása. Alig hat hónapja kezdett. Nagyon nehéz volt rendes munkát, vagy egyáltalán munkát találnia Phillyben.

Mesél nekik a szigorú főnökéről és a határidőkről. Az egyetemi tanár, akivel jelenleg együtt kell dolgoznia, nyolcvanegy éves. Soha egy jegyzetet sem küld e-mailen. Pénteken Frida elfelejtette hazavinni a levelét, amire szüksége volt az aktuális cikk befejezéséhez.

– Úgy volt, hogy csak felkapom, és jövök is haza, de aztán meg kellett válaszolnom néhány e-mailt. Jobb lett volna, ha…

– Így ment be a munkahelyére? – Harris sokatmondó tekintettel biccent Frida sminktelen arca és fogkrémtől meg mogyorókrémtől foltos otthoni inge felé. Hosszú, fekete haja hevenyészett kontyban, a lábán rövidnadrág, az arcán fedetlen szépséghibák.

Frida nyel egyet.

– A főnököm tudja, hogy kisgyermekes anyuka vagyok.

A rendőrök leírnak valamit a jegyzetfüzetükbe. Nyilván le fogják ellenőrizni őt a nyilvántartásban, de ha korábban volt már rendőrségi ügye, jobb, ha most szól róla.

– Nyilván büntetlen előéletű vagyok. – A mellkasa szorítani kezd. Elerednek a könnyei. – Hiba volt. Kérem, higgyenek nekem! Letartóztatnak?

A rendőrök nemmel felelnek. Mindazonáltal értesítették a gyermekvédelmiseket. Egy szociális munkás már úton van.

×

Miután egyedül marad a mentazöld helyiségben, Frida idegesen rágja a körmét. Arra a pillanatra gondol, amikor kiemeli Harrietet a kiságyából, és tisztába teszi. Amikor a kezébe adja a reggeli cumisüveget, banánnal és joghurttal eteti, és felolvassa neki a Mackócsalád-sorozat egyik könyvét, amelyikben a gyerekek pizsamapartit rendeznek.

Hajnali négy óta ébren van. Már múlt héten le kellett volna adnia a cikket. Egész reggel ide-oda ingázott Harriet kiságya és a kanapé között, ahol az összes jegyzete ki volt terítve a dohányzóasztalra. Folyamatosan ugyanazt az egy bekezdést írta újra, és próbálta elmagyarázni a bayesiánus statisztikát laikusoknak szóló nyelven. Harriet végig bömbölt. Frida ölébe akart mászni, azt akarta, hogy felvegye. Megfogta és a padlóra dobta Frida papírjait. Folyamatosan a billentyűzetet nyomkodta.

Le kellett volna ültetnie a tévé elé. Tudta, ha nem fejezi be a cikket, és képtelen tartani az ütemet, a főnöke nem fogja engedni, hogy otthonról dolgozzon, és Harrietet be kell adnia bölcsődébe, amit nagyon nem szeretett volna. Visszaemlékezett arra, ahogy beültette a kislányát a járókájába, egy olyan szerkentyűbe, amelyet már hónapokkal korábban félre kellett volna tennie, rögtön azután, hogy Harriet elkezdett járni. Később adott neki vizet és állatos kekszet. Ellenőrizte a pelenkáját. Csókot nyomott a homlokára, valamiért olajos szaga volt. Megszorította aprócska kezét.

Úgy gondolta, a járókában nem eshet baja. Nem mehet benne sehová. Egy óra alatt mégis mi történhetne?

A kihallgatóhelyiség éles fényében Frida a körömágybőrét harapdálja, egész csíkokat leszaggat az ujjáról. Kínozzák a kontaktlencséi. Előveszi a sminktükröt a táskájából, és megvizsgálja a szeme alatt sötétlő szürke karikákat. Régebben a fiúk azt mondták, aranyos arca van. Alacsony, karcsú nő, és kerek arca, kontya és porcelánbaba-vonásai miatt mindig azt gondolták róla, hogy huszonéves. Harminckilenc évesen azonban ráncok húzódnak a szemöldöke között és a szája mellett – a szülés után jelentek meg, és még sötétebbek lettek, amikor Harriet három hónapos korában Gust elhagyta őt Susannáért.

Ezen a reggelen nem tusolt le, és még csak nem is mosakodott. Attól félt, a szomszédok panaszkodni fognak a gyereksírásra. Be kellett volna csuknia a kertajtót. Rögtön haza kellett volna mennie. Nem is kellett volna elhagynia a házat. Haza kellett volna vinnie a levelet már pénteken. Vagy akár hétvégén is beugorhatott volna érte. Tartania kellett volna magát az eredeti határidőhöz.

El kellett volna mondania a rendőröknek, hogy szüksége van erre a munkára. Hogy Gust felfogadott egy közvetítőt a gyermektartási díj megállapítására. Nem akart pénzt kiadni egy ügyvédre. Mivel Gust hosszú távon előnyös, jelenleg azonban rosszul fizetett pozíciót foglalt el a munkahelyén, diákhitelt kellett fizetnie, és Frida előtt kedvező kereseti lehetőségek álltak, ráadásul a felügyeleti jog is megosztott, a közvetítő havi ötszáz dollárban állapította meg Gust tartásdíját, ami közel sem volt elég neki és Harrietnek, különösen azután, hogy Frida feladta jól kereső állását New Yorkban. Képtelen volt rávenni magát, hogy többet kérjen Gusttól. Nem kért hivatalos tartásdíjat. A szülei segítettek volna, ha beszél velük, de sosem hozta fel a témát. Gyűlölte volna magát, ha megteszi. Már így is ők fizettek neki mindent a váláskor.

Negyed öt. Hangokat hall a folyosóról. Amikor kinyitja az ajtót, látja, hogy Gust és Susanna éppen a rendőrökkel beszél. Susanna odalép hozzá, és megöleli. Frida megmerevedik, teljesen elborítja Susanna igéző vörös haja és szantálfaillatú parfümje.

A nő úgy simogatja a hátát, mintha barátok lennének. Halálba kergeti a kedvességével. Fel akarja őrölni az ellenfelét. Susanna alig huszonnyolc éves, régebben táncosként dolgozott. Mielőtt megjelent az életében, Frida nem is gondolta, hogy egy huszonnyolc és egy harminckilenc éves nő között ilyen óriási, sorsdöntő különbség lehet. A lánynak vékony csontú tündearca van, és hatalmas kék szeme, amitől egészen úgy néz ki, mint egy törékeny, mesebeli királylány. Még azokon a napokon is, amikor csak a gyerekre felügyel, sötét szemfestéket használ, és úgy öltözik, mint egy kamasz lány, olyan magabiztossággal, ami Fridában sosem volt meg.

Gust kezet ráz a rendőrökkel. Frida a padlót bámulva vár. A régi Gust most kiabálna. Mint akkor, amikor Frida bezárkózott a fürdőszobába, és sírt, ahelyett hogy a kezébe vette volna a csecsemőt. Ez azonban az új Gust, aki a történtek ellenére vigasztalóan átöleli. Ezt a Gustot nyugodtabbá tette Susanna szeretete és tiszta életstílusa.

– Annyira sajnálom, Gust!

A férfi megkéri Susannát, hogy várjon kint. Megfogja Frida kezét, és magával húzza a mentazöld kihallgatóhelyiségbe, ahol még mindig a kezét fogva leül vele. Hónapok óta nem voltak már kettesben. Frida elszégyelli magát, amiért még most is egy csókra vágyik tőle. Gust sokkal gyönyörűbb ember, mint amilyet valaha is megérdemelt: magas, karcsú és izmos. Szögletes arcát negyvenkét éve barnítja a nap, őszülő hajába esténként már Susanna túr. Még mindig látni benne azt a vakmerő szörföst, aki fiatalkorában volt.

Gust megszorítja a kezét, úgy, hogy fájjon.

– Ami ma történt, az nyilván…

– Napok óta nem aludtam. Nem gondolkodtam. Tudom, hogy ez nem mentség. Azt hittem, egy óra alatt nem történhet semmi baj. Csak be akartam ugrani a munkahelyemre, aztán mentem is volna haza.

– Mégis hogy gondoltad? Ez így nagyon nincs rendben. Nem egyedül neveled. Felhívhattál volna. Bármelyikünket. Susanna is szívesen segített volna. – Gust megragadja a csuklóját. – Ma éjjel nálunk alszik. Nézz rám! Érted, amit mondok, Frida? Ez most komoly dolog. A rendőrök szerint az is lehet, hogy elveszíted a felügyeleti jogod.

– Nem. – Elrántja a kezét. A szoba forogni kezd körülötte.

– Egy időre – folytatja Gust. – Frida, nem lélegzel.

A férfi megrázza a vállát, és azt mondja neki, hogy lélegezzen, de ő képtelen rá. Ha most levegőt vesz, biztosan elhányja magát.

Az ajtó túloldaláról sírás hallatszik.

– Szabad? – kérdezi.

Gust bólint.

Susanna a kezében tartja Harrietet. Adott neki néhány szelet almát. Frida mindig rosszul érzi magát, amikor látja, hogy a lánya milyen jól megvan Susannával, még most is, egy betegség után, idegenek között. Reggel Frida lila dinoszauruszos pólót adott rá, csíkos melegítőt és mokaszint, most azonban gyűrött rózsaszín pulóvert, egy túlméretezett farmert és zoknit visel, cipő nélkül.

– Kérlek – veszi el Frida Harrietet Susannától.

A kislány átöleli Frida nyakát. Most, hogy újra együtt vannak, a teste ellazul.

– Nem vagy éhes? Kaptál enni?

Harriet szipog. A szeme vörös és duzzadt a sírástól. A kölcsönkapott ruhák savanyú szagot árasztanak. Frida elképzeli, ahogy a szociális munkások lehúzzák Harrietről a ruháit és a pelenkáját, hogy megvizsgálják a testét. Vajon hozzáért bárki úgy, ahogy nem kellett volna? Hogy fogja ezt Frida helyrehozni? Hónapok, évek vagy egy egész élet munkája lesz?

– Anyu… – Harriet hangja rekedtes.

Frida Harriet homlokának támasztja a homlokát.

– Anyu nagyon sajnálja. Egy ideig most Apunál és Sue-Sue-nál leszel, rendben? Nagyon sajnálom, babám. Jól elrontottam. – Puszit nyom Harriet fülére. – Még mindig fáj?

Harriet bólint.

– Apu majd ad rá gyógyszert. Ígérd meg, hogy jó kislány leszel! – Frida azt akarja mondani, hogy hamarosan látni fogják egymást, de végül megálljt parancsol a nyelvének. Megfogja Harriet kisujját.

– Galaxisok – suttogja. Ez a kedvenc játékuk, egy ígéret, amelyet lefekvéskor szoktak mondani: „A holdat és a csillagokat ígérem neked. Jobban szeretlek, mint a galaxisokat.”Mindig ezt mondja, miközben betakarja a lányát, aki ugyanazt a holdarcot, ráncos szemhéjat és tűnődő ajkat hordozza, mint ő.

Harriet kezd elaludni a vállán. Gust Frida karjára teszi a kezét.

– Hazavisszük. Hamarosan vacsoráznia kell.

– Még nem. – Tovább ringatja Harrietet, és megcsókolja sós ízű arcocskáját. Először le kell cserélniük ezeket az undorító göncöket. Meg kell fürdetniük. – Nagyon hiányozni fogsz. Szeretlek, babám. Szeretlek, szeretlek, szeretlek.

Harriet ránéz, de nem válaszol. Frida még egyszer, utoljára megnézi, aztán lehunyja a szemét, ahogy Gust kiveszi a kezéből.

×

A szociális munkást lelassítja a csúcsidős forgalom. Frida a mentazöld szobában várakozik. Eltelik fél óra. Felhívja Gustot.

– Elfelejtettem mondani. Tudom, hogy mostanában igyekeztek kevesebb tejterméket enni, de ma kivételesen adjatok neki valami desszertet! Épp ma szerettem volna venni neki egy doboz jégkrémet.

Gust azt válaszolja, már ettek. Harriet túl fáradt volt ahhoz, hogy sokat egyen. Susanna éppen fürdeti. Frida ismét bocsánatot kér, és tudja, hogy évekig nem is fog mást csinálni, csak bocsánatot kérni, hiszen olyan vermet ásott magának, ahonnan talán soha nem fog teljesen kikecmeregni.

– Maradj nyugodt a beszélgetés közben – mondja Gust. – Ne borulj ki. Biztos vagyok benne, hogy ez az egész gyorsan le fog csengeni.

Frida ellenáll a késztetésnek, hogy azt felelje, szeretlek. Nem is köszöni meg, csak jó éjszakát kíván, és lerakja a telefont. Járkálni kezd. Meg kellett volna kérdeznie a rendőröket, melyik szomszéd értesítette őket. Talán az az idősödő házaspár, akiknek II. János Pál pápáról készített képeslapokkal van teli az ajtajuk. Vagy a hátsó szomszéd, akinek a macskái folyton Frida kertjébe járnak elvégezni a dolgukat. Vagy a hálószobája falának túloldalán élő fiatal pár, akiknek kéjes nyögéseitől még annál is magányosabbnak érzi magát, mint amilyen valójában.

Egyiküknek sem tudja a nevét. Megpróbált rájuk köszönni, de vagy átnéztek rajta, vagy átmentek az utca túloldalára. Előző évben vette ki a háromszobás lakást a Passyunk Square közelében álló sorházban. Ő az egyetlen nem fehér lakos, az egyetlen, aki nem él ott évtizedek óta, az egyetlen bérlő, nagyvárosi fiatal, akinek kisgyermeke van. Ez volt a legnagyobb lakás, amit szoros határidőn belül találni tudott. A szüleinek is alá kellett írniuk a bérleti szerződést, mert akkor még nem volt munkája. Nyugat-Philly közelebb lett volna a munkahelyéhez, de túl drága volt neki. Fishtown, Bella Vista, Queen Village és Graduate Hospital mind túl drágák voltak. Akkor költöztek ide Brooklynból, amikor Gust, aki tájépítész volt, munkát kapott egy zöld tetőket tervező, tekintélyes cégtől, amelynek Philadelphiában volt a székhelye. A cég a fenntarthatóságra helyezte a fókuszt: a vizes élőhelyek helyreállításával és csapadékvíz-elvezető rendszerek készítésével is foglalkoztak. Gust azt mondta, itt félre tudnak majd tenni, és vehetnek maguknak egy családi házat. Ráadásul így is olyan közel lesznek New Yorkhoz, hogy bármikor hazalátogathatnak, amikor csak akarnak. Phillyben egyébként is kényelmesebb gyereket nevelni. Így rekedt Frida a legkisebb városban, ahol valaha élt: egy legóvárosban, ahol alig van néhány ismerőse, és egyetlen barátot sem sikerült szereznie. Ráadásul a megosztott felügyeleti jog miatt kénytelen itt maradni Harriet tizennyolc éves koráig.

Az egyik lámpa sercegni kezd. Frida szeretne az asztalra borulni, de képtelen szabadulni a tudattól, hogy megfigyelik. Susanna elmondja majd a barátnőinek. Gust elmeséli a szüleinek. Fridának is muszáj lesz elmondania a saját szüleinek. Már csaknem a teljes körömágybőrét lehúzta a bal hüvelykujjáról. Hirtelen rájön, hogy fáj a feje és kiszáradt a szája. Legszívesebben azonnal elhagyná a helyiséget.

Kinyitja az ajtót, és engedélyt kér, hogy kimehessen a mosdóba és vegyen valami harapnivalót. Kiválaszt egy csomag mogyoróvajas kekszet és egy szelet csokoládét az automatából. Reggeli óta nem evett. Csak kávézott. Egész nap remegett a keze.

Mire visszaér, a szociális munkás már várja. Frida elejti a félig megevett csokiszeletet, és zavartan lehajol érte. Közben jó kilátása nyílik a nő feszes vádlijára, fekete caprinadrágjára és sportcipőjére. A nő fiatal és energikus, húszas évei közepén járhat, és láthatóan egyenesen az edzőteremből érkezett. Trikót és spandexdzsekit visel. A melle között aranykereszt lóg. Még a ruháin át is látszik, milyen izmos a karja. Festett szőke haját lófarokba fogta, amitől távol ülő szeme egészen hüllőszerűen fest. Gyönyörű bőre van, de rettenetes mennyiségű sminkkel takarja, az egész arca szét van kontúrozva és kiemelőzve. Amikor elmosolyodik, kivillan hófehér filmsztárfogsora.

Kezet fognak. A szociális munkás, Ms. Torres szól neki, hogy egy darab csokoládé az ajkán maradt. Még azelőtt fényképezni kezdi, hogy Frida letörölhetné. Észreveszi Frida lerágott ujját, és megkéri, hogy mutassa meg a kezét.

– Miért?

– Gondot okoz, Ms. Liu?

– Nem. Nyugodtan.

Készít egy közeli képet Frida kezéről, aztán az arcáról is. Végigméri az ingén maradt foltokat. Felnyitja a laptopját, és gépelni kezd.

– Üljön le!

– A volt férjem azt mondta, fel fogják függeszteni a felügyeleti jogomat. Igaz ez?

– Igen. A gyermek az édesapja gondozásában fog maradni.

– De soha többé nem fog ilyen történni. Gust is tudja.

– Ms. Liu, ez egy vészhelyzet volt. Örülhet, hogy nem történt komoly baj. Felügyelet nélkül hagyta a gyermekét.

Frida elvörösödik. Mindig szerencsétlennek érzi magát, de most már bizonyíték is van rá, hogy az.

– Fizikai bántalmazásra utaló jelet nem észleltünk, de a lánya dehidratált volt. És éhes. A jelentés szerint a pelenkája szivárgott. Nagyon hosszú ideje sírt, és kétségbeesett volt. – A szociális munkás átlapozza a jegyzeteit, és felvonja a szemöldökét. – És értesüléseim szerint nagy volt a kosz a házban.

– Általában nem ilyen. A hétvégén akartam kitakarítani. Nem akartam bántani.

A szociális munkás hidegen elmosolyodik.

– Mégis sikerült. Mondja, miért nem vitte magával? Miféle anyának nem fordul meg a fejében, hogy ha én elhagyom a házat, akkor a gyerekem is jön velem?

A válaszára vár. Frida felidézi a reggeli frusztrációt és szorongást, és az önző vágyakozást egypercnyi csend után. Általában le tudja beszélni magát a hasonló gondolatokról. Szörnyű érzés, hogy felvették őt a nyilvántartásukba, mintha bántalmazná Harrietet, vagy nyomorúságos körülmények között tartaná. Mintha ő is olyan anyuka lenne, aki teljes nyugalommal a kocsi hátsó ülésén hagyja a gyerekét egy forró nyári napon.

– Hiba volt.

– Igen, ezt már hallottam. Mégis úgy érzem, van valami, amit nem mond el nekem. Mégis, miért határozna úgy ilyen hirtelen, hogy beugrik a munkahelyére?

– Vettem magamnak egy kávét, aztán bementem a Pennsylvaniai Egyetemre. Ott felejtettem egy dokumentumot, és csak egy példány volt belőle. Az aktuális cikkemhez együtt kell dolgoznom a pénzügyi egyetem egyik legidősebb professzorával. Egyszer már panaszt tett a dékánnál, amiért rosszul idéztem. Megpróbált kirúgatni a munkahelyemről. Amikor beértem, leültem megválaszolni néhány e-mailt. Jobban kellett volna figyelnem az időre. Tudom, hogy nem lett volna szabad egyedül hagynom Harrietet. Tudom. Elcsesztem. – Frida a hajához nyúl, és kiengedi. – Egy ideje nem alszik. Napi kétszer le kellene feküdnie, de egyszer sem teszi. A padlón kellett töltenem az éjszakát, mert csak a kezemet fogva tudott elaludni. Ahogy megpróbálom elhagyni a szobát, mindig felébred. Az elmúlt napok teljesen összefolytak. Túl voltam terhelve. Magának nincsenek ilyen napjai? Az utóbbi időben annyira fáradt voltam, hogy a mellkasom is megfájdult.

– Minden szülő fáradt.

– Úgy volt, hogy rögtön visszamegyek hozzá.

– Mégsem így történt. Beszállt a kocsijába, és elment. Magára hagyta, Ms. Liu. Ha szeretné akkor elhagyni a házat, amikor csak akarja, kutyát kellett volna vennie, nem gyereket csinálnia.

Frida visszatartja a könnyeit. Azt akarja mondani, nem olyan anya, mint amilyeneket a hírekben látni. Nem gyújtotta fel a házat. Nem felejtette Harrietet egy metróállomáson. Nem kötözte oda a hátsó ülésre, hogy belehajtson vele egy tóba.

– Tudom, hogy nagyon elrontottam, de nem akartam, hogy ez történjen. Tudom, hogy nagyon felelőtlen dolog volt.

– Szenvedett korábban mentális betegségben, Ms. Liu?

– Hullámokban rám tör a depresszió. Vagyis, nem úgy értem… Nem vagyok…

– Tekintsük a mai eseményeket egy rövid pszichotikus zavarnak? Egy mániákus epizódnak? Valamiféle szer hatása alatt állt?

– Nem. Egyáltalán nem. És nem vagyok őrült. Nem fogok úgy tenni, mintha tökéletes anya lennék, de minden szülő hibázik. Biztos vagyok benne, hogy látott már ennél rosszabbat is.

– Most nem más szülőkről van szó, hanem önről.

Frida igyekszik nyugodt hangon válaszolni.

– Látnom kell a kislányomat. Meddig fog ez tartani? Soha nem volt távol tőlem négy napnál hosszabb ideig.

– Semmi nem oldódik meg ennyire gyorsan.

A szociális munkás elmagyarázza az eljárás folyamatát. Úgy beszél, mintha csak egy bevásárlólistát olvasna fel. Fridával és Harriettel is pszichológiai vizsgálatokat fognak végezni. Harrietnek terápiára van szüksége. A következő hatvan nap alatt három felügyelt láthatásra lesz lehetőség. Adatokat fognak gyűjteni róluk. A CPS kifejlesztett egy vadonatúj programot.

– A végén teszek majd egy javaslatot – néz rá a szociális munkás –, és a bíró eldönti, milyen felügyelet szolgálja leginkább a gyerek érdekeit.

Amikor Frida szólásra nyitja a száját, a nő megállítja:

– Ms. Liu, örüljön, hogy a gyermek apja jelen van az életében. Ha ez a lehetőség nem állna fenn, kénytelenek lettünk volna Harrietet nevelőszülőkhöz adni az eljárás idejére.

×

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Amarante – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0