A Tanár úr

Bedő Éva

A Tanár úr

Bedő Éva

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

Regénytrilógia

I. Ki lakik a hid alatt?

II. Idézetek a szalvétákon

III. Kisüt a Nap

II. Idézetek a szalvétákon

1. fejezet – Az első visszhang

Béla, a kávézó tulajdonosa, az elején még mindig fenntartásokkal figyelte Sándor reggeli rituáléját, bár már nem próbálta elzavarni. Inkább olyan volt, mint aki egy furcsa, de ártalmatlan időjárási jelenséget figyel – nem érti igazán, miért történik, de megszokta, hogy minden reggel megtörténik.

Egy reggel azonban valami megváltozott.

Egy fiatal nő, aki már néhány hete rendszeresen ült ugyanannál az asztalnál – egy grafikus, ahogy Sándor később megtudta, aki egy közeli irodában dolgozott –, odament Bélához a pulthoz, mielőtt elment volna.

– Az az idézet ma reggel a szalvétán... – kezdte bizonytalanul. – Tudja, ki írja ezeket?

Béla vállat vont. – Van itt egy... egy férfi, aki néha erre jár. Miért, valami baj van vele?

– Baj? – A nő elmosolyodott, és Sándor, aki néhány méterrel arrébb ült egy padon, ahonnan látta a jelenetet, de nem hallotta pontosan a szavakat, csak a testbeszédből következtetett rá, mi történhet. – Épp ellenkezőleg. Ez a mondat ma reggel pontosan az kellett, amire szükségem volt. Mintha valaki tudta volna, min megyek keresztül.

Béla erre már kíváncsian nézett át Sándor felé, aki zavartan felállt, mintha rajtakapták volna valamin.

– Maga írja ezeket? – kérdezte a nő, most már közvetlenül Sándorhoz fordulva, ahogy az közelebb lépett.

– Igen – felelte Sándor óvatosan, nem tudva, mire számítson.

– Köszönöm – mondta a nő egyszerűen, és a hangjában olyan őszinteség csengett, ami Sándort meglepte. – Nem tudom, ki maga, vagy miért csinálja ezt, de ma reggel, amikor elolvastam azt a pár sort, éreztem, hogy nem vagyok egyedül azzal, amit érzek. Ez többet jelentett, mint gondolná.

Sándor nem tudott mit mondani egy darabig, csak bólintott, a torkát furcsa melegség szorította össze.

– Örülök, hogy segített – mondta végül halkan.

A nő elmosolyodott, aztán elsietett a munkahelye felé, de a jelenetnek tanúja volt néhány másik vendég is, akik kíváncsian figyelték a beszélgetést.

Attól a naptól kezdve valami megváltozott a kávézó hangulatában. Az emberek, akik korábban csak véletlenül botlottak bele egy-egy szalvétába, most már tudatosan keresték őket. Volt, aki megkérdezte Bélát, hogy "van-e ma új idézet". Mások, amikor felismerték Sándort a teraszon üldögélve, félénk mosollyal köszöntötték, mintha egyfajta titkos klub tagjai lennének.

Béla, aki eleinte csak eltűrte a jelenséget, most már egészen másképp viszonyult hozzá. Egy reggel, amikor Sándor megérkezett szokásos helyére, Béla odalépett hozzá egy csésze kávéval.

– Ezt a háztól – mondta kurtán, és letette az asztalra. – Nem sok, de gondoltam, jólesik.

Sándor meglepetten nézett fel rá. – Nem kell, tényleg nem—

– Fogadja el – vágott közbe Béla, kissé zavartan a saját nagylelkűségétől. – A vendégeim boldogabbak, mióta itt van. Ez valamit ér nekem is.

Sándor hálásan elfogadta a kávét, és ahogy belekortyolt, először hónapok óta valami olyat érzett, amit szinte elfelejtett, hogy milyen: hogy valahol, valamilyen formában, számít.

Emlékszel, amit mondtam? – szólalt meg Anakael csendesen, ahogy Sándor a meleg csészét a kezében tartva nézte a teret. Hogy ez a kis szalvéta messzire fog eljutni?

– Emlékszem – mondta Sándor halkan, egy halvány mosollyal az arcán. – De ez... ez még csak egy kávézó egy asztala. Nem hiszem, hogy ennél sokkal messzebbre jutna.

Várd ki – felelte Anakael, és Sándor szinte hallotta a derűt a hangjában. A jóság olyan, mint a folyó, amit hallgatsz esténként. Csendesen indul egy forrásból, de mire észrevennéd, már egy egész tájat átalakított.

Sándor nem egészen értette még, mire gondol Anakael, de valahol mélyen érezte, hogy igaza van – hogy ez az apró, jelentéktelennek tűnő szokás valamiért fontosabb, mint amilyennek elsőre látszik.

A hetek során egyre több visszatérő vendég alakult ki, akik kifejezetten a szalvéták miatt jártak be – volt köztük egy idős tanárnő, aki nyugdíjba vonulása után magányosnak érezte magát, és minden reggel elolvasta az aznapi sorokat, mielőtt hazament volna; volt egy fiatal apa, aki gyakran ült ott a kisfiával, és mindig felolvasta neki a szalvétát, mintha egy apró esti mese lenne; és volt egy csendes, magának való fiatalember, aki sosem szólt senkihez, de minden egyes szalvétát gondosan összehajtogatva a zsebébe tett, mielőtt elment volna.

Sándor nem ismerte a történeteiket, nem tudta, milyen fájdalmakat vagy örömöket hordoznak magukban – csak azt tudta, hogy minden reggel, amikor leül és ír néhány sort egy eldobott szalvétára, valamiért az élete értelmet nyer, még akkor is, ha a saját élete még mindig romokban hever körülötte.

2. fejezet – A várakozás

Ahogy teltek a hetek, Sándor lassan a kávézó egyfajta állandó, bár szokatlan részévé vált. Az emberek, akik korábban gyanakodva vagy egyáltalán nem vettek róla tudomást, most már ismerősként köszöntötték, ha meglátták a teraszon üldögélni, kezében az aznapi szalvétával és a kopott golyóstollal, amit azóta már egy másikra cserélt, mert az előző kifogyott.

– Jó reggelt, tanár úr! – köszönt rá egy nap az idős tanárnő, akit Ilona néninek hívtak, és aki azóta minden reggel megjelent, mielőtt hazaindult volna a piacról. – Ma milyen gondolatot hozott nekünk?

Sándor elmosolyodott a megszólításon – "tanár úr", pontosan úgy, ahogy a régi diákjai szólították valaha –, és rögtön megérezte, mennyire jólesik neki, hogy valaki így nevezi, még akkor is, ha már nem állt osztály előtt.

– Még nem döntöttem el, Ilona néni – felelte. – De valami biztosan eszembe jut, mire elkészül a kávéja.

– Magának is kér egyet? – kérdezte az asszony, és mielőtt Sándor tiltakozhatott volna, már intett is Bélának.

Ezek az apró gesztusok egyre gyakoribbá váltak. Egy fiatal pár, akik a szomszéd asztalnál reggeliztek minden szombaton, egyszer csendben otthagytak neki egy szelet süteményt, amikor felálltak. Egy idősebb úr, aki mindig ugyanazt az újságot olvasta, néha odaadta neki, miután végzett vele, mondván, hogy "hátha érdekli valami benne".

Sándor eleinte zavarba jött ezektől a gesztusoktól – nem szokott hozzá, hogy ilyen módon fogadjon el segítséget, még ha csekélynek is tűnt –, de lassan megtanulta elfogadni őket, ahogy Anakael is annyiszor emlékeztette rá.

A hála elfogadása ugyanolyan fontos, mint az adás – mondta neki egy este a híd alatt. Az emberek, akik adnak neked, ugyanolyan ajándékot kapnak cserébe: az érzést, hogy segíthettek valakinek. Ha elutasítod a jóságukat, attól az érzéstől is megfosztod őket.

Ez a gondolat lassan gyökeret vert Sándorban, és egyre könnyebben mondott igent egy-egy csésze kávéra, egy szelet péksüteményre, egy régi újságra.

A szalvéták híre eközben tovább terjedt. Volt, aki lefotózta és megosztotta valamelyik közösségi oldalon – bár Sándor ezt akkoriban még nem tudta, mert nem volt telefonja, se internete, hogy kövesse, mi történik a virtuális világban. Csak azt látta, hogy egyre több idegen arc jelenik meg a kávézóban, akik kifejezetten a szalvéták miatt jöttek, néha kifejezetten megkérdezve Bélát, hogy "itt van-e még az az ember, aki azokat az idézeteket írja".

Egy reggel egy fiatal lány, talán tizenéves, aki egyedül ült egy sarokasztalnál, félénken odalépett hozzá, miután elolvasta a szalvétát, ami az asztalán hevert.