A tengeri sziklák leányai
Author: Eleanor Buchanan
Date: 2026-09-22
Publisher: Libri Kiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

The Sea Stone Sisters by Eleanor Buchanan

First published in 2026 by Headline Review

An imprint of Headline Publishing Group Limited

Első kiadás

Fordította

Nagy Gergely

Copyright © Headline Publishing Group 2026

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2026

Minden jog fenntartva

Illusztráció © Tim Peters Design, 2025

Borítóterv © Alice Clark

Borítófotók © Shutterstock.com

Szerzőfotó © Kippa Matthews

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Peiker Éva

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-707-8

Skóciában, egy félreeső tengerparti hegyfokon valaha négy hatalmas kőtömb állt – a Skarai Nővérek.

A legenda szerint egy gyászoló apa állította őket, hogy elrabolt lányainak utat mutasson hazafelé.

Átkot mondott bárkire, aki ledönti a köveket:

az ő családjuk is széledjen szét a világban, és sose találjon haza.

Caroline Sheldonnak, szeretettel és hálával

Prológus

Skara, i. e. 2800 körül

Épp időben ért vissza, gondolta a férfi, ahogy a csónakot kihúzta a vízből a partra. Fényes napokon a homok szinte fehéren világított itt a tenger kékje mellett, de aznap nyugtalan volt a tenger, sötét és hirtelen hullámú, újra és újra figyelmeztetően csapott oda a partra. A dombok mögött fekete felhők tornyosultak, égzengés mordulása jelezte előre az eső első tűszúrásait. Szerencséje volt, hogy nem kint a tengeren kapta el a vihar.

Később eszébe jutott, hogy ezt gondolta – hogy szerencséje volt.

Gyorsan biztonságba kell helyeznie a csónakot a dűnéken, mielőtt igazán feltámad a szél is. Nehézkesen csikorgott a homokon a csónak gerince, ahogy kihúzta a vízből, a férfi rekedten lihegett az erőfeszítéstől. A két legkisebb lánya általában kiszaladt ilyenkor segíteni. Csacsogtak, tréfálkoztak, civakodtak egymással nagy vidáman, folyt belőlük a szó, ügyes kezükkel kihúzták a hálót, a kovakő késsel gyakorlott mozdulatokkal kibelezték a halakat, vagy ahogy most is kellett volna, segítettek partra húzni a csónakot.

Mire a dűnékre felért, már el is eredt az eső, és a férfi még mindig nem vett észre semmi különöset.

Azt mondta magában, a kisebbik lányok biztosan menedékbe húzódtak a nővéreikkel. A legidősebb lánya igen okos, még ha a kisebbek nem is mind. Ő nyilván látta, hogy közeledik a vihar, és a lelkükre kötötte, hogy maradjanak bent a kunyhóban. A második lánya, temperamentumos, tüzes teremtés, biztos szintén ott van velük. A férfi elképzelte, ahogy majd átveszik tőle a halakat, leültetik a tűz mellé. Ő meg majd nézi, ahogy a nők céltudatos módján tüsténkednek körülötte, hallgatja a hangjuk emelkedő-ereszkedő dallamát, meg a mögüle előbukkanó nevetést, az is pont úgy átmelegíti majd, mint a tűzön parázsló tőzegtéglák.

Mások szánakoztak rajta, merthogy neki nem fiai voltak, de a férfit ez nem érdekelte. Minek neki fiú, ha itt vannak a lányai, ezek a nyúlánk, erős hajadonok? Büszke volt rá, milyen egyenes háttal járt mindegyik, milyen rettenthetetlenül állták bármilyen idegen tekintetét. Mindegyik más a maga módján, de mind a négy lány vidám volt, könnyen nevetett. Ahogy a homokon szaladgáltak, a hajukba belekapott a szél, zengett a hangjuk a dűnékre kisodródott hínár felett, táncolt a hangán. Kisebb korukban is sokat vihogtak, ha csiklandozta őket, és most is igen szerették az apjukat, mindig a nyakába ugrottak, az arcukat az arcához simították.

Végre sikerült biztonságba helyeznie a csónakot, és már a fogást ráncigálta ki belőle, amikor a szeme sarkából megpillantotta a cipőt.

Puha bőrcipő volt, kanyargó szíj lógott ki belőle, meg a száraz fű, amit a lányai lábmelegítőnek használtak. Ott hevert a homokban, mindkét oldalán barázda, mintha elráncigálták volna valahonnan.

Jéghideg kéz fogta marokra a gyomrát. Nem, egyáltalán nem épp időben érkezett, látta át azonnal. Hanem nagyon is későn.

– Ne! – Elkésett, de attól még futásnak eredt. A halakat eldobta, úgy kapaszkodott fel a dűnéken, a szúrós fűcsomók között. Neveket kiabált, ezeket felkapta a szél, és szemtelenül kifújta őket a tengerre, ahol senki sem hallotta.

Mire a kunyhóhoz ért, még jobban zuhogott az eső, a haja a fejére tapadt, és már a dulakodás jeleit is elmosta a víz. Tehetetlenül forgolódott a viharban, kiabálva kereste a lányait, a drága, csengőn kacagó, meleg hangú lányait, de csak a szél sivított vissza közömbösen, az eget villám repesztette szét, és mintha még az égzengés robaja is az ő kétségbeesését visszhangozta volna.

Üres volt a kunyhó. A tőzeg még mindig dacosan füstölt. A padlón törött cserepek. Egy nagy tárolókorsót is feldöntöttek, kiborult belőle a gabona.

– Ne, ne, ne… − A nyelvét is gúzsba kötötte a csapás, a bánat, és csak ennyit tudott kinyögni. – Ne, ne, ne…

Megígérte nekik, hogy itt biztonságban lesznek! Végre volt otthonuk, és ő megígérte! Ez itt az ő helyük, innen sosem kell majd menekülniük!

Jaj, miért, miért nem indult haza hamarabb? Kiabáltak vajon utána, amikor elragadták őket? Közben ő meg csak halászott – hogy volt képes halászni, amikor a világa épp véget ért közben? Meg kellett volna éreznie!

Rá se hederített a szakadó esőre, a le-lecsapó villámdárdákra, kitántorgott a kunyhóból. Az öklét rázta az égre, elátkozta az isteneket, akik hagyták, hogy elrabolják tőle a lányait. Fájdalmában, dühében térdre hullott a sárban. Hol lehetnek most? Valami csónakban kuporognak, vagy már kirángatták őket a partra valahol? Nem bírta elviselni a gondolatot, hogy mi történhet velük éppen. Muszáj megtalálnia őket! Erős lányok ők, igyekezett megnyugtatni magát. Hazatalálnak, ha lehetséges, és ha ő nem talál rájuk előbb.

Másnap reggel szégyenkezve kúsztak elő a falusiak. Gyorsan suhant be a tengerről a köd, ahogy szokott is néha, és jöttek vele a tenger farkasai is. Az emberek csak akkor látták meg a fürgén kifelé evező csónakokat, amikor eloszlott a köd. Hallották a vadállati kiabálást, látták az egymáshoz kötözött lányokat, de nem tettek semmit. Nem is tehettek semmit, mondták.

– Sosem találod meg őket! – jelentették ki. – És ők sem találnak haza soha. Elvesztek.

De a férfi meg sem hallotta. Megesküdött, hogy felkutatja a lányait, ha addig él is. Otthont ígért nekik, ezért muszáj, hogy legyen otthonuk, akár itt van ő is, akár nincs.

Mielőtt elment, négy hatalmas követ állított, mindegyik lányáért egyet: álljanak itt örökké, és mutassák az utat a lányoknak, vissza a félszigetre. A falusiakat megrémítette a bánatából fakadó őrület, és segítettek neki felvontatni a köveket: magasak, karcsúak voltak, mint a lányai, az oldalukon ragyogó pontocskák csillogtak a napfényben. Egyet, kettőt, hármat, mind a négyet felállították a hegyfokon, ahonnan ki lehetett látni a tengerre, meg azon túl a szigetekre és a hegyekre.

A férfi elképzelte, ahogy a lányai csónakban ülve kémlelik a partot, ismerős tájékozódási pontokat keresve, aztán felkiáltanak, úgy mutatnak a kövekre.

– Nézzétek! – kiabálják majd. – Végre hazaértünk!

Legyen átkozott, aki valaha ledönti őket, kiáltott a férfi, amikor már állt mind a négy. Úgy széledjen szét a családja, mint az enyém, a gyerekeit hurcolják el a tengeren, sose találjanak otthonra, míg mind a négy lányom ismét haza nem tér!

A falusiakra bízta, gondoskodjanak a kövekről, amíg ő odavan, és látva a férfi kétségbeesését, félve az istenek haragját, azok meg is ígérték neki. Átkozott lesz, aki hagyja, hogy bármi változás essék a hegyfokon, figyelmeztette őket a férfi, és széttárt karral jelezte: ez mindannyiukra vonatkozik.

Azzal fogta a parton talált cipőt, és elindult megkeresni a lányait. Ott hagyta a négy állókövet, hogy mutassa nekik az utat haza.

ELSŐ FEJEZET

Skara, 1931. április

Amikor véget ért a dolog, és Mrs. Grierson sértődött csörömpöléssel nekiállt elmosogatni a csészéket, csészealjakat, ők lementek a kövekhez.

A négy nagy kő, a Négy Nővér, valaha itt állt a hegyfokon, de Iris már csak úgy látta őket, hogy az oldalukra dőlve hevertek a földön, a tengerrel szemben, nagyjából félkör alakba rendezve. Ez volt az ő saját kis helyük, ahová kijárt mind a négy Blackmore lány, ki álmodozni, tervezgetni, ki titkokról sugdolózni, duzzogni, ki pedig kacagni, kitombolni magát.

Előfordult, hogy Iris is itt ült magában a vázlatfüzetével. Lerajzolta, mit lát, ahogy kinézett a szúrós hínár felett a fehér homokkal borított, görbe tengerpartra, vagy a tengeren túl a szigetekre: évezredek óta nem változott ez a kilátás. Gyakran eszébe jutott a négy nővér a legendákból, és elképzelte, vajon ők hogyan kémlelhették innen ugyanezeket a dombokat, ugyanezt a tengert. Ők is annyira szerették ezt a helyet, mint ő?

Rubha Clachan, a kövek hegyfoka, Skara legeslegvégén kapaszkodott: a félsziget csupán egy keskeny gerinccel kapcsolódott Skócia nyugati partjához. Nyugat felé a Lewis- és Harris-szigetek távoli dombjai derengtek kéken, tiszta napokon még Észak-Uist is látszott. Észak felé a parton tornyosuló hegyek nyúltak ki a tengerre, délre meg Skye szigetének északi vége bukkant fel.

Máskor magát az öblöt rajzolta le, a szemben lévő hegyfokon büszkén magasodó Dundonan-kastéllyal. A kastély réges-régi tornyai, bástyái szöges ellentétben álltak azzal a karakteresen modern házzal, amelyet Charles Blackmore épített Rubha Clachanon.

De Iris most nem akart Dundonan felé nézni.

Inkább a tengeren túl feltűnő dombokra szegezte a tekintetét. Imádta, ha ilyen a kilátás, a fürge szellő táncoló, csillámló türkizkék hullámokat ver a vízen, a hegyek meg oly közelinek tűnnek, oly tisztán kivehetőek, hogy az embernek az az érzése, ha kinyújtja a kezét, meg is érintheti őket.

És azt is imádta, amikor nyugodt, halványkék a tenger, szinte tejszerű a lusta napsütésben, csak a szellő simít rá ráncokat néha, mint egy cica mancsa, a hegyek meg puha, finom kék árnyalatokban pompáznak. Vagy amikor úgy esik a napfény a domboldalakra, hogy lilára, aranyra festi őket. De még azt is, amikor szürkén, komoran hullámzott a víz, az eső meg úgy szakadt az öbölben, mintha függönyt húztak volna a látvány elé, a hegyek felhőkbe fulladtak, szellemalakként váltak csak ki a ködből egy-egy rövid pillanatra, majd ismét eltűntek szem elől.

Lerajzolta ezeket mind, az összes hangulatot és árnyalatot, és imádta mindet. Ez Rubha Clachan, az ő otthona.

De hát mennie kell.

A tudat kősziklaként nehézkedett a mellkasán.

Nem akart menni.

De hát muszáj.

A nővérek általában azon a kövön ültek, amelyet a magukénak gondoltak, de ma szorosan egymás mellé telepedtek, megnyugvást keresve. Daisy Irisnak dőlt, Rose átkarolta Lilyt, a két idősebb lány közrefogta a két kisebbet. Daisy tizenkét éves volt, és gyorsan nőtt, de hát Iris úgyis örökre babaként gondol majd rá. Lily már tizenöt, és mindig is gyors volt és vágott az esze. Irisnak eszébe jutott, háromévesen hogyan magyarázta el, hogy Rose és ő homokvárat építenek a parton a tündéreknek.

Aztán ott volt Rose. Iris nem is emlékezett olyan időre, amikor nem volt ott a húga. Másfél év sem volt közöttük, akár ikrek is lehettek volna, ha nem lenne oly nagyon különböző a személyiségük. Iris most húszéves, Rose meg tizenkilenc. Iris mindig azt gondolta, Rose-nak kellene a legidősebbnek lennie. Okos volt és bátor, lelkes felfedező, nem félt kockáztatni, míg Iris szelíd, mint az anyjuk, és jóval óvatosabb.

Rose most talpra ugrott: képtelen volt nyugton ülni.

– De biztosan lenne más mód is! – fakadt ki, és járkálni kezdett fel-alá a kövek félköre előtt.

– Hát nincsen – felelte Iris, a gyűrűt csavargatva az ujján, és az anyjának tett ígérete jutott eszébe. Megtalálom. Gondoskodom róla, hogy együtt maradjunk. Minden rendben lesz!

– De hát… Ceylon! Az annyira messze van! – szólt bele Lily is. – Iris, te utálni fogod!

Az biztos, gondolta Iris. Beleremegett Ceylon gondolatába is. Rose szemében izgalmasnak tűnhet, de előtte fura tájak, kígyók jelentek meg, hőség, kusza dzsungel, amikor pedig ő a világon sehol máshol nem akart lenni, csak Skarán, itt a tengerrel, az éggel, a puha skót napfénnyel. Ő ide van horgonyozva, gondolta magában. Mintha még a kő is, amin épp ült, búgva helyeselt volna. Igen, ez itt az ő helye!

Az ujján a gyűrű valahogy kényelmetlennek tűnt, Iris nem tudta volna megmondani, miért. Megígérte az anyjának, hogy sosem veszi le, de most olyan nyugtalan lett tőle. Zavarta valami a súlyban az ujján, a kéken villanó kő hidegében.

Mind a négyüknek volt gyűrűje, mindegyikben egy-egy különleges kék kő, ami tökéletesen illett hozzájuk. Egy csillámló opál, egy izzó holdkő, egy titokzatos homokkő és egy ragyogó zafír. Az apjuk csillogó gyémántokkal nyakékbe foglaltatta őket az anyjuknak, amikor odaköltöztek Rubha Clachanra. Iris nyolcéves volt, Daisy még csak kisbaba.

– Egy-egy kő mind a négy csodálatos lányunk után, drágám! – mennydörögte Charles, ahogy Amelia nyakába tette a nyakéket, és lehet, hogy valóban így gondolta, de Iris már akkor is gyanította: nemcsak ünnepi ajándék ez, hanem valami engesztelésféle.

Jól emlékezett rá, az apjuk milyen büszkén vezette őket körbe az új házban, amelyet a drága feleségének építtetett.

– Megvan benne minden modern kényelem! – büszkélkedett. Villanykörték világították be. Az előtérben ott állt egy telefon is. Volt hűtőszekrény és gramofon. Külön fürdőszoba minden hálóhoz. A szobák mind tágasak, az emeletre széles, ívelt lépcső vezetett fel.

De amikor Charles kitárta előttük a szalon ajtaját, ahonnan hatalmas, kerek ablakokon a tengerre lehetett látni, Amelia hirtelen megdermedt. Rose és Lily már szaladtak is be, de Iris, aki a karjában hozta a legkisebb húgát, jól hallotta, milyen élesen szisszen fel az anyja.

– Hol a Négy Nővér? – kérdezte valami fura, fojtott hangon.

– A kövek? Belelógtak a kilátásba, szóval lefektettettem őket. De ne aggódj! – tette hozzá Charles sietve, és a felesége arckifejezése láttán védekezőn felemelte a két kezét. – Attól még ott vannak! Remekül lehet majd rajtuk üldögélni kellemes estéken!

– Jaj, Charles, mit tettél? – nyögte elhalón Amelia.

– Ugyan, csak nem arra a nevetséges átokra gondolsz? – csettintett a nyelvével Charles tehetetlenül. – De drágám, 1919-et írunk! Ez itt a 20. század! A jövőnek kell elébe mennünk, nem pedig a múlthoz láncolnunk magunkat mindenféle hókuszpókusszal meg babonás ostobaságokkal! Ráadásul nem is ártottam én a köveknek! Ott vannak azok, de a haladásnak nem állhatnak az útjába!

És ekkor húzta elő a nyakéket.

– Ez a tiéd, szerelmem! Az itteni új életünk kezdetén! Tetszik? – kérdezte lelkesen, ahogy Amelia kinyitotta a lapos dobozkát.

– Gyönyörű! – bólintott engedelmesen a felesége.

Iris nem értette, miért vág olyan döbbent arcot az anyja. Akkor még nem. Számára a Rubha Clachan-i ház végre tényleg saját otthon volt, ahol boldogok lehetnek, ahol van hely és fény. Akkor még bőven akadtak szolgák is, akik kedves fintorokat vágtak Charles Blackmore modern újdonságai láttán. A lányoknak volt saját pónilovuk, elegáns ruháik, később meg új kalapjaik. Virág illatozott minden szobában. A szalonban fehér zongora állt, lehetett táncolni a gramofon zenéjére, a hideg téli estéken pedig volt pezsgő, kacagás és tűz a könyvtárszoba kandallójában.

Most meg csak üres foltok árválkodnak a falakon, ahol valaha az értékes metszetek lógtak. A kertet nem gondozta senki, az ezüst evőeszközöket sem suvickolták ki szépen. Már csak Griersonék dolgoztak náluk, Amelia iránti szeretetből, még egy szobalány sem akadt, aki kisegíthette volna őket. Charles imádott Bugattija is a garázsban rozsdásodott.

Amelia kiszedette a négy követ a nyakékből, és egy-egy gyűrűt csináltatott belőlük a lányainak, hogy viseljék majd az ő emlékére.

Vagy talán azért, nehogy Charles eladja a nyakéket, aztán eljátssza a pénzt. Amelia a végsőkig odaadóan tűrt, és nem mondta ki, de Iris gyanította, hogy ez lehetett az ok.

A legkisebb lány, Daisy kapta a zafírt, Lily a holdkövet. Amelia Rose-nak szánta a homokkövet, Irisnak pedig a mélyen ragyogó opált, egyszerű aranygyűrűbe foglalva.

Ezt forgatta most az ujján, és szomorúan gondolt az anyja mosolyára, meg arra a fura bizsergésre, amit érzett, amikor Amelia a kezébe nyomta a gyűrűt, és ráhajtogatta az ujjait.

– Ez pedig a tiéd, drága Iris!

A markát kinyitva rögtön megismerte a követ.

– De mama, az a csodás nyakéked…

– A nyakéknek most már nem veszem hasznát, Iris, és azt akartam, hogy mind a négyen kapjatok tőlem valamit. A húgaidnak is van egy-egy gyűrűm, de ez a tiéd. – Fájdalmas mosoly tűnt fel Amelia arcán. – Az opálról mindig te jutottál az eszembe, első pillantásra olyan tiszta és egyszerű, de ha jobban megnézi az ember, már sokkal színesebb, érdekesebb. Viseld az ujjadon, és akkor ott lesz veled az én szeretetem, bárhová menj is!

– Nem megyek én sehová! – Irisnak majd’ a torkán akadtak a szavak, és lehajtotta a fejét az anyja ágyának szélére, hogy Amelia ne láthassa a könnyeit. – Nem hagylak itt!

– Pedig muszáj, drága kislányom! Én haldoklom – simogatta meg Iris haját Amelia. – Bár ne kéne ilyet kérnem egyikőtöktől sem, de muszáj megkeresned Ralphot, és gondoskodnod a húgaidról! Tudom én, hogy nem akarsz menni, de attól félek, az apád… − megbicsaklott a hangja, és nem fejezte be a mondatot.

Iris lenyelte a fájdalmát, és felemelte a fejét. Nem kényszeríti rá az anyját, hogy ezt kimondja!

– Papa miatt ne aggódj! Megkeresem Ralph bácsit – ígérte, és az ujjára húzta a gyűrűt. Mintha figyelmeztetően bizsergett volna, de ezzel most nem foglalkozott. Valahogy sikerült elmosolyodnia kicsit. – Mindig viselni fogom, és mindig eszembe jutsz majd róla, mama! Mindig!

És ez a drága, kedves édesanyja azóta elment. Épp aznap délelőtt tették a sírba a kemény domboldalon, ez volt a legutóbbi, s egyben legszörnyűbb veszteség, amelyet az utóbbi két évben el kellett viselniük.

A tőzsdekrach még csak a kezdet volt. Charles túl későn adott be egy szabadalmi kérelmet, egy rivális cég elhappolta az orra elől. Csőd következett és perek.

– Micsoda balszerencse! – morgott Charles, ahogy egyre csak folyt ki a kezéből minden.

– Átkozott balszerencse! – panaszolta, amikor feltette a vagyona legutolsó maradékát is, és elvesztette; majd kölcsönkért, és játszott tovább.

– El vagyok én átkozva! – siránkozott, és kitöltötte a maradék whiskyt a poharába, bár azt sem engedhette meg magának, hogy a haldokló feleségéhez orvost hívjon.

Talán tényleg csak nem volt szerencséje, de Irisnak eszébe jutott, amikor egyszer hallotta, mit beszél az öreg Nessa Mrs. Griersonnal. Az öregasszonynak remegett a hangja a dühtől.

Ledöntötte a köveket! Majd megfizet érte!

– Ez az egész papa hibája! – szólalt meg Daisy, mintha megérezte volna, mire gondol Iris. – Ha nem döntötte volna le a köveket, akkor nem inna, mama meg még élne, és te meg Ian… − De elhallgatott, amikor Iris erre összerezzent. – És nem kellene Ceylonra menned, és sehová máshová sem! – fejezte be a gondolatot.

– Ugyan, Daisy, tudod jól, hogy ez csak babona! – nyögte ki Iris.

– Tényleg? – vágta rá dacos képpel Daisy. Túlságosan is csillogott a szeme, Iris tudta, hogy a könnyeivel küszködik. – Azért fura, hogy pont úgy történik minden, ahogy a legendában mondják!

– Én egyébként mindig is azt gondoltam, hogy nem lenne tisztességes, ha ránk is lesújtana az átok – jegyezte meg Lily. – Miért mi szenvedjünk olyasmiért, amit papa csinált, és amiről minket meg sem kérdezett?

Iris nagy levegővel igyekezett megerősíteni magát. Most mindannyian olyan zaklatottak!

– Még ha tényleg hinnénk is az átokban, márpedig nem hiszünk, az azt mondja, hogy az egész család szét fog széledni – mondta. – De most csak én megyek. Ti maradtok itt, amíg vissza nem jövök, szóval nem lesz semmi szétszéledés! – És próbált megnyugtatóan mosolyogni rájuk.

Daisy most belekapaszkodott Iris kezébe.

– Nem akarom, hogy elmenj! – mondta remegő hangon. – Nem akarok itt maradni, hogy se mama, se te…

– Tudom, drágám – bólogatott Iris. – Én sem akarok menni, de muszáj megkeresnem Ralph bácsit! Megígértem mamának. De utána rögtön jövök haza!

– Nem mehetünk mind a négyen? – kérdezte Lily. Iris felé nyújtotta a kezét, és kéken megcsillant a fény a gyűrűjén, a holdkövön. – Mama azt mondta, azért adja a gyűrűket, hogy mindig együtt maradhassunk, mintha a kövek még a nyakékben lennének. De ha te elmész, egyedül… az nem jó!

– Én is szeretném, ha együtt mehetnénk, de azt nem engedhetjük meg magunknak! Az a szerencsém, hogy Lady Carsingtonnak társalkodóra van szüksége, és kifizeti az utamat, különben el sem tudnék jutni Ceylonra!

– De minek neki társalkodó? – A gyakorlatias, független szellemű Rose-nak nem tetszett ez az egész. – Csak nem olyan nehéz ott ülni végig a hajón?

– Nem tudom, minek neki – nézett rá Iris. – Úgy veszem ki, Lady Malcolm egy barátjának a barátja. – Odafigyelt, hogy szenvtelenül szólaljon meg, amikor Ian anyját említette, aki a temetésen ugyan nem nézett a szemébe, de amit tudott, megtett, hogy segítsen. – Gondolom, idősebb asszony lehet, kell neki valaki, hogy a hordárokat utasítgassa, meg üldögéljen és beszélgessen vele.

– Fogadok, hogy szörnyű egy némber! – ellenkezett Rose. – Egész nap ugráltat majd! Jaj, bár ne kéne ezt csinálnod, Iris!

– De hát mi mást tehetnék, Rose? – fordult felé türelmesen a nővére. Rose persze értette, de a temetés után mindannyian zaklatottak voltak, és Iris nem akart ráripakodni. – Megvenni nem tudnám a jegyet, márpedig valahogy meg kell találnunk Ralph bácsit!

– Talán megérdeklődhetnénk, hogy nem akar-e négy társalkodót – vetette fel Lily, hogy oldja a feszültséget. – Én majd játszom vele bezique-et, Rose szervez kirándulásokat a partra, Daisynek meg paskolgathatja az arcát és mondogathatja neki, milyen édes kicsiny gyermek!

– És akkor nekem csak a hordárokkal kell megküzdenem? – mosolygott hálásan Lilyre Iris. – Az csodás lenne, nem igaz? Csakhogy sajnos nem hiszem, hogy Lady Carsington mind a négyünk jegyét kifizetné. És neked egyébként is itt kell maradnod, hogy segíts Rose-nak a papával!

Irisnak majd’ megszakadt a szíve, ha az apjukra gondolt – ahogy ott tántorgott a sír mellett délelőtt! Kisebb korukban pedig annyira szerették!

– Teringettét, életemben nem láttam ilyen csinos virágcsokrot, mint ti, lányok! – mondogatta nekik, és szélesre tárta a két karját, amikor nagy hangosan, lelkesen hazaért, valami újabb nagy tervbe feledkezve. Felkapta őket és megpörgette, ők meg sikítoztak, nevetgéltek a karjában. Iris még jól emlékezett, milyen érzés volt a tweedzakó az arcán, a megnyugtató dohányillat, az a határtalan bizalom érzése.

De már nem bízhatott benne. Ehhez már bőven túl késő. Szeretett apjuk maga is probléma lett, amellyel meg kell birkózniuk.

Abban biztos volt, hogy Rose képes lesz rá. Legidősebb húga mindig is Charles kedvence volt: megvolt benne az a nagyhangú önbizalom, amely Irisból hiányzott. Lily okos volt, Daisy pedig elragadó, de Rose az, aki a legjobban tud bánni vele. Iris már eldugta az anyjuk maradék ékszereit és a jobb festményeket.

– Adj el, amit muszáj, hogy fizethesd Mrs. Griersont meg a számlákat! – mondta, amikor Rose kezébe nyomta a kulcsot. – Igyekezz úgy csinálni, hogy a papa ne tudjon róla! Ha rájön, hogy bármi pénz is maradt…

– Akkor eljátssza, tudom – bólogatott Rose. – Vigyázni fogok.

– Nem akarom, hogy elmenj! – mondta megint Daisy. – Nem fogom kibírni úgy!

– Nem örökre megyek – felelte Iris. Látta, hogy Daisynek remeg a szája, magához ölelte a kishúgát, és odapillantott Lilyre, nehogy az hirtelen rászóljon a kislányra, amiért mindig túldramatizál mindent. De most Lily is csak összeszorította az ajkát, és nem szólt semmit.

– Jövök haza, amint tudok! Ceylonra utazni sokaknak mindennapos dolog – tette hozzá, hátha sikerül a többiekkel együtt magát is megnyugtatnia. – Csak megkeresem Ralph bácsit, és akkor minden rendben lesz!