Gárdonyi Géza

Arany - tömjén – mirha

ISBN 978-615-6683-52-6

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

ELŐSZÓ

HÉT AJÁNDÉK

AZ UTOLSÓ ÓRIÁS

A SZAMARITÁNUS ÁLMA

MÁRIA KINCSE

A GYERMEK

KARÁCSON A NÁZÁRETI HÁZBAN

ANDRÁS

MAGDOLNA

DIZMÁSZ

AZ ISMERETLEN ORSZÁG

ISTEN REMEKE

KÉT ASSZONY

A KIRÁLY ÉS A FIAI

JÉZUS ÉS A GYERMEK

A MEZITELEN EMBER

VÉRBIZONYSÁG

A LEGSZEBB PRÉDIKÁCIÓ

A POGÁNY

A CSILLAGNÉZŐ EMBER

HAJÓK ÉS HAJÓSOK

A FORRÁS

A HUSZADIK SZÁZAD MESÉIBŐL

KÉT NOTESZ

EGY KÉP TÖRTÉNETE

JANCSI DÁDÉ

A KÖVIRÓZSA

CSORDÁSÉK KARÁCSONJA

KENDŐ VAGY MI

KARÁCSONI ÉNEK

AZ UTOLSÓ FEJEZET

ELŐSZÓ

Az én aranyom nem a hegyek bányáiból való;
az én tömjénem nem Arábia illatfáin termett;
az én mirhám nem testi sebeket enyhit.
De csakoda viszem, ahova a Napkeleti Három.

HÉT AJÁNDÉK

.... Isten kiküldé őket a Paradicsomból.

Ők pedig fejöket lehajtva, remegve és sápadtan menekülének az Urnak orczája elől.

És amint visszapillantának a kertre, láták, hogy fegyveres kerubok állják el a kertnek bejáratát.

Megrettenve mondák:

- Vajjon üldözni fognak-e?

És tovább sietének a kietlenbe.

S ime az ég fejökre sötétedék. Vad szél zúdula rájok a Paradicsom felől, s megsodorá az égi madarat is a magasban.

- Tovább! Tovább!

Soha azelőtt nem vala fölöttük komor az ég. Csupán kék eget látának és fehérlő felhőket. A kertet estennen bő harmat öntözé.

S íme most dörgés rázza meg az elborult eget; tüzes nyilak cikáznak alá a magasból. Oroszlánok és őzek is rémülten futnak a hegyek felé!

- Tovább! Tovább!

S fut a két meztelen ember is. Sulyos hideg essőcseppek csapódnak a hátukra. A föld iszamóssá válik a lábuk alatt. Ugráló vizerek kigyódznak mindenfelé.

S a két ember lelkendezve fut Isten haragja elől.

De ime rájok ereszkedik az est. Vad erdő vizes homályában reszkető inakkal áll meg a két számüzött. A dörgés már csak a távolban morajlik elhalón.

Éva lerogyék és sirásra fakada:

- Oh mily szörnyű nap!

És Ádám is elroskada a fűben, és nyögé fájdalmasan:

- Hazánk örökre elveszett!

És Éva folytatá:

- Sima hajam szél összeboglyazta...

És Ádám felelé:

- Isten ellen cselekedtünk!

És Éva folytatá:

- Gyönge kezem tövis összekarmolázta...

És Ádám felelé:

- Isten haragja rettenetes!

És Éva folytatá:

- Fehér lábam kövek felvérezék.

Ádám lecsüggeszté fejét:

- Átkozottak vagyunk mindörökre!

Éva pedig megszólala:

- Puha gyepen háltunk azelőtt. Szelid csillagok világoltak reánk. Lágy éji szellők fuvaltak enyhe meleget.

És mind a ketten összeborzadának. Mert a levegő teljes vala hideg nyirkossággal. És a fű körülöttük által van ázva.

És így aluvának el dideregve, búsan, halálszin orczával. S a könny harmatként ül vala szemöknek pilláján.

*

S lőn, hogy az Úr levevé tekintetét a földönfutókról, és pillanta maga körül.

S láta hét angyalokat trónusának lépcsője előtt, mind a hetet lecsüggedt szárnynyal, bús arczczal könnyezően:

És monda nékik:

- Mért sirtok?

Amazok pedig felelének:

- Őket siratjuk.

- Mert életet adtál nékik, s elvesztették.

- Szabadságot adtál nékik, s ők a nyomoruság rabjaivá tették magukat.

- A boldogság kertje volt lakóhelyük, s íme most siralomban bolyongók a Föld szinén.

S monda az Úr:

- Magam is sajnálom őket.

S könyörögnek az angyalok:

- Bocsáss meg nekik Uram! Gyöngék voltak!

Az Úr pedig felelé:

- Szenvedésben erősödik az emberi lélek.

S könyörgének az angyalok térdükön esdeklőn:

- Engedd Uram, hogy enyhitsük szenvedéseiket!

Az Úr pedig felelé:

- Legyen: mindenitek reájok terjesztheti egyszer a kezét, - egyetlen egyszer.

*

S íme az egyik angyal, - kinek neve vala Reménység, - legott kiterjeszté reájok a kezét, és szóla:

- Bizzatok mig éltek, mindig.

Akkor már naptámadatnak vala ideje. A nap a hegyek mögül az első sugarával méré az égnek magasságát. S a két boldogtalan még mindig ott aluvék, ahova este leesék. Mint két meztelen halott.

S íme Éva fölnyitá bágyadt szemeit és megtelék legottan életnek erejével.

És megrázá Ádámnak a vállát, kiáltván örvendezőn:

- Ádám! Ádám! Az ég kitisztult! Süt a nap!

És Ádám legott fölserkene.

És elnyitá szemét, s felele gondolkodóan:

- Isten haragja elmulik talán.

*

Vala pedig azon időben nyár s ők a földnek vad gyümölcsein tengődnek vala.

S kóborlának a kietlen világban, vad erdőkön, vad mezőkön, nádasokban és kopár bérceken. S bármerre járának, küzködniök kelle gonosz állatokkal, vérezniök tövisektől és kövektől, s nem találának hazát sehol.

Lőn pedig hogy időknek múltával meghervadának a mezők és megsárgulának a fáknak levelei. És a vizek reggelenkint meghártyásodának a hidegtől.

Ők pedig elhúzódának itt ott a mohos szikláknak odvába, s dideregnek és reszketnek vala.

És Ádámnak feje szomoruságra ereszkedék, és szóla elbúsúltan:

- Isten megátkozta a világot a mi bününkért, és mink elveszünk benne.

Éva pedig reszkete, és a szeme megcsordúla.

Akkor a második angyal is kiterjeszté a kezét a magasban, és lángot vete alá egy bokorra.

S a bokor meggyullada és ége nagyerős meleggel.

S ez vala az első tűz a Földön.

Ádám pedig hajlékot épite a tűz mellett és mind a ketten szorgoskodának hogy a tűz el ne aludjék.

*

Lőn azonban, hogy megfogyatkozék az ő élelmük, s Ádám összejárá a környéket és kerese eledelt. S nem talála sehol.

S megálla az elsárgult mezőn, és nézé mint vagdossák a madarak a füveknek elszáradt kalászait.

És szóla könnyre fakadva:

- Az állatoknak van mit enniök. Csupán az ember pusztul-e el éhen?

És nyomoruságában ő is reákényszeredék, hogy szedne a fűnek sovány kalászaiból.

Akkor kiterjeszté kezét a harmadik angyal is, és megnevelé azon helyen a fűveknek kalászát.

És az lőn az első gabona a Földön.

Ádám szeme pedig megálla a dús kalászokon. Gyüjte belőlük bőven, s eltakará gyüjtését egy üregbe a sziklák közé, hogy legyen mindenkor eledelök.

S látá a következő tavaszon, hogy amerre szokta volt behordani a magvakat, a csapáson mindenütt kikél, zöldül és kalászosodik.

S nézé s gondolkodék.

S azontul orczájának verejtékével munkálkodék, hogy termeljen és takarjon.

*

S vala az ő életük fáradsággal terhes, és unodalmasan egyforma, mint a patak vizének folyása.

És megszólala Ádám csüggedetten:

- Mit ér az élet? Rút és keserves, és teljes ürességgel. Nincs benne semmi, csak munka, és alvás, aztán ismét munka....

Akkor a negyedik angyal is kiterjeszté kezét. És íme ahogy Éva ott üle, fejét Ádámnak keblére nyugasztva, látá, hogy az égi hold fölemelkedik fényes teljességében a cédrus-hegyek mögül s odateriti világosságát a fehér kopár sziklára, s látá, hogy a vadszőlő leveleinek árnyéka elterül a sziklának falán.

S Évának szeme megálla azon. És monda Ádámnak édes elálmélkodással:

- Nézd!

S Ádám is álmélkodék, és monda:

- Szép!

Másnap hogy ismét rájok világolt hold, Ádám a kezébe veve egy elszenesült szikomorfa-gallyat, s befeketézé a leveleknek árnyékát.

És ez vala az első művészet a Földön.

*

Lőn pedig, hogy azon időben Éva elnehezedék, és megszülé első gyermekét.

Vala pedig a csecsemő formátlan és vörösbőrü, s ők szemlélék aggodalmas szemmel.

És mondá Éva:

- Vajjon ilyen marad-e?

És monda Ádám:

- Megsokasítja az Úr a mi szomorúságunkat.

Akkor az ötödik angyal is kiterjeszté kezét és szóla:

- Legyen a szeme olyan égi, mint az angyaloké, az arcza olyan kedves, a lelke olyan ártatlan!

S íme a csecsemő kevés napok alatt megszépüle, és kedves ártatlanságában hasonlatos lőn az angyalokhoz.

Éva pedig karjaiban ringatá a kisdedet, és szive megtelék csodálattal és boldogsággal úgyannyira, hogy szinte fáj vala neki.

Akkor a hatodik angyal is kiterjeszté kezét, s megnyitá Éva ajkán a boldogságot. S ahogy Éva megszólala: - Te édes bimbóm, kedves egyetlenem! - ajkán minden szó dallá változék.

És ez vala az első dal a Földön.

*

Felnövekedék pedig idővel a gyermek, s elnyüvé lassankint az ártatlanságnak köntösét.

És lőn hasonlatos orczájában és erejében atyjához, szemében anyjához, lelkében pedig elkülönbözött mind a kettőtől.

És követé őt másik gyermek, az is hasonlatos az angyalhoz, ameddig kisded vala.

És mikor az is felnövekedék, az első gyermek szive meghomályosodék az ördögnek leheletére, s agyonveré a másodikat.

Évának szive eltelék akkor nehéz siralommal, és naphosszat ott feküvék Ábelnak sírján, és nem akar vala elmozdulni onnan.

És siratja vala Ábelt sok keserves jajszóval, mondván:

- Hol vagy Ábel? hol vagy? Oh én szerelmes fiam! Nem látlak többé soha! soha! soha!

Akkor a hetedik angyal kiterjeszté a kezét:

- Adom őnekiek a multnak és jövőnek eleven tűkörét az álomlátásban.

És íme ahogy Éva ott aluvék a siron, arra eszmélkedék, hogy együtt ül Ádámmal egy virágos dombon a Paradicsomban. És mintha éj volna, langyos nyári éj, csillagi fényességektől szeliden világos, és olajfának illatával gyönyörüséges.

Éva pedig boldogan elcsodálkozék.

És szóla örvendezve:

- Ádám! Ádám! A hazánkban vagyunk!

És Ádám felele:

- Oh csakhogy ismét látom!

Éva pedig körülpillanta, s mondá:

- Hol vagyon a mi édes fiunk, Ábel?

És ime elősétála a zöldelő fák közül Ábel. Ifjui szépségében, élő-elevenen. S meglátván őket feléjök fordula, és letérdele anyja elé.

És Éva a két tenyerébe fogván Ábelnek orcáját, megcsókolá gyöngédeden.

És monda néki:

- Hol jártál Ábel fiam?

Ábel pedig fölemelé jobbját, és felmutata szótlanul a magasságban tündöklő csillagokra.

AZ UTOLSÓ ÓRIÁS

"Lőn pedig, mikor megkezdettek
volna szaporodni az emberek a Föld-
nek szinén, látták az Isten fiai, hogy
az emberek leányai szépek...
Óriások valának pedig a Földön
ama napokban. Mert miután az Isten
fiai bémentek az emberek leányaihoz,
s azok szültek vala, ezek lőnek ama
hatalmas férfiak." Móz. 1.6.2-4.

A Szentirás nem beszél többet az óriásokról, de a Föld népe tudja, hogy nem szaporodtak tovább.

*

Az utolsó óriás temérdek-nagy ember volt. Mikor járt, a felhők a bokájáig sem értek. Mikor fürdött, a tenger kicsapott a medréből és elöntött egy-egy országot.

Ez az óriás egy éjjel nem tudott aludni.

Gondolkodott:

- Ha az én apám Isten fia volt, akkor az Isten öregapám nekem. Megyek és megkeresem az öregapámat.

Fölkelt.

Kihuzta a Föld tengelyét séta-pálcának. Ráakasztotta a holdat lámpásul.

Azzal elindult a sötétkék világ-mezőn a Végtelenségbe.

Ment, ment jóideig annélkül, hogy valakivel találkozott volna. Mehetett; csak apjától öröklött szárnyait kellett a járásához lebegtetnie. Ment lábon és szárnyon egyszerre, mint a futó lúd.

Mikor már egynehány százezer mérföldet meghaladott, lát ám a sötétkék világmezőnek messze távolában egy icike-picike embert. Az ember fénylett. De csak akkorának látszott, mint bokor alján a szentjános-bogárka.

Az óriás megállt, s tünődve nézte.

- Az öregapám volna? - kérdezte sunyorgatva. - Ilyen kicsi az is? Hát csak én magam vagyok nagy ezen a végtelen világon?

Ment, ment tovább százmérföldes lépésekkel. Ment egynehány hétig szakadatlanul. Ment a világ sötétkék mezején. Egy millió mérföldet maga mögött hagyott, s akkor felpillantott.

A fényes alak a világtér sötétkék távolában most már akkorának látszott, mint valami fűszál.

Az óriás nézett.

Aztán ismét megindult még gyorsabban. Ment egy hónapig. Valami ötven millió mérföldet haladhatott.

Most már a fényes alak akkorának látszott, mint valami fa.

- Öregapám bizonyosan a világ végén álldogál, - mondotta az izzadságát törülgetve az óriás.

(Akkora cseppek hullottak a homlokáról, mint a Balaton.)

Megint ment egy esztendeig. Esztendő végén a távolban álló alak akkorának látszott, mint valami torony.

Aztán ment száz esztendőt. A századik esztendő végén már akkorának látta az alakot, mint valamely hegy, mint valamely hóval borított magányos nagy hegy. De már akkor el is fáradt. Aludt egy esztendőcskét a Mars csillagon.

Aztán ment tovább.

Hány millió mérföldet haladott meg? és hány száz esztendeig utazott? maga se tudta volna megmondani.

Az alak akközben egyre nőtt. Hegynél is nagyobb lőn, mint a Mont-blán, aztán akkora, mint az utazó óriás. Egyszercsak azt látja, hogy ő a kisebb. Az arány megfordult. A másik óriás nőtt. Hozzá képest a mi óriásunk lőn lassankint mint a torony, aztán mint a fa, aztán mint a fűszál.

De már akkor közel járt. Látta, hogy az alak mozdulatlanul áll, s hogy valami fényeset tart a kezében.

Aztán látta, hogy az a fényes valami Nap.

Akkor már káprázott is a szeme. A kalapja szélét legyürve ment feléje tovább. Csak a lábát nézte.

Valami ezer esztendőt ment még, mikor már az alaknak a lába kisujját is oly temérdeknek látta, mint valami ködbe burkolt végtelen hegységet. Még egynehány millió mérföldet kellett volna megjárnia, hogy eléje jusson, de a Nap melege mázsányi zsircseppeket olvasztott a bőréből.

Letérdelt hát és kiáltott:

- Uram!

A hangja mennydörgésként szállt a szellemhez a világtérben.

Borzalmas világdörgés volt rá a felelet:

- Mit kivánsz?

Ég és Föld rengett e dörgéstől, mint villa hegyén a kocsonya. A csillagok úgy remegtek, mint a rezgőfű gombjai. A távolban egy Üstökös darabokra mállva szállingózott alá.

Az óriás térde egy hétig reszketett, s a foga még azután is vaczogott. Csak nagy pihenés után bírt ismét megszólalni:

- Te vagy-e az Isten, az én jó öregapám?

A szellem azonnal válaszolt:

- Nem.

Az óriásnak egy hónapig reszketett a teste és zúgott a füle ez ujabb dörgéstől. A mennyboltozat ingott, mint a széltől megfujt sátor. A csillagokból sok lehullott, mint a megrázott almafáról a gyümölcs.

Az óriás csak a hónap végén szólalhatott ujból:

- Hát ki vagy te, aki a világ végén állasz, és a Napot tartod a kezedben?

A szellem felele:

- A világ végén? Talán az elején?

És kis szünet után folytatta:

- Én különben Isten urunknak csak a legparányibb szolgácskája vagyok.

Az óriás egy esztendeig remegett és siketkedett e válasz hangjának erejétől, de akkor mégis összeszedelődzködött, és felkiáltott:

- Legparányibb? Hát mekkora ő, ha te vagy a legparányibb?

A szellem tűnődve nézett maga elé, s vállat vont:

- Nem tudom.

A SZAMARITÁNUS ÁLMA

Mikor az irgalmas szamaritánus maga is lefeküdt a vendégfogadóban, angyal jelent meg neki és szólott:

- Isten látta, amit tettél. Kivánj valamit és az teljesedik.

A szamaritánus okos ember volt: nem hirtelenkedte el semmi dolgát se. Igy felelt:

- Engedd meg, hogy holnap reggelig gondolkozhassak. Akkor aztán megmondom és megköszönöm, ha teljesited.

Alig tünt el az angyal, a szamaritánus így szólott magában:

- Mi becsesebb az életnél? Azt fogom kivánni, hogy sokáig éljek: ezer esztendeig.

És az a gondolat volt az ő éjjeli párnája.

Álmában aztán ugy tetszék neki, mintha folytatná az útját Jerikó felé. Ült a csöndesen ballagó tevén, és nézte a hegyeket, amelyek Jerikót környezik.

És amint megyen a köves oldalon, lát egy utas embert. Az utas gyalog van és szembe jön, de oly lassan vánszorog és annyira meggörnyedve, mintha minden pillanatban lerogyni készülne.

A szamaritánus a szeméhez ernyőzte a kezét, és igy dörmögött:

- Ugy látom, ezt is eldöngették a rablók.

Néhány perc mulva meg igy szólt:

- Nem, ez valami öreg ember.

Megint kis idő mulva:

- Katona ez az ember. De mi baja eshetett?

Mert vasba volt öltözve ez az ember, olyan otromba, elrozsdásodott páncélba, hogy rútságától a teve is megtorpant.

És nyög az ember járás közben nagyokat.

A szamaritánus kénytelen kendőt vetni a teve fejére, nehogy elragadja őt. E közben le is száll, s a tevét kantáron tartva nézi az idegent.

Nohát ilyen ócska páncélt se lehet mindennap látni, mint ennek van. A sisak horpadozott, a mellvas megrepedezett s befelé görbült; a térdvasak forgói nem hajlanak, s úgy látszik, ez az oka, hogy az ember úgy áll, mintha ülne, s talán úgy ül, mintha állna. A kezét se bírja jól kinyujtani, se behajlitani. Oldalt meg úgy ki van kopva a vas, hogy négy ujjnyi résen lóg ki az ember ruhája.

De különös, hogy ez a belső ruha valami aranytól fénylő drága kelme. Éppen nem illik össze azzal a nehéz, ócska vassal.

Mikor a furcsa vándor odaér, fölemeli a fejét és köszön a szamaritánusnak.

A szamaritánus megdöbbenve látja, hogy a vándor arcza tündöklő szépségü ifju arc. Szemei, amennyire a sisakrostély látni engedi, ragyogók; az arcza rózsás és üde.

No, ha ez sem bolond ember, - gondolta a szamaritánus, - akkor én se megyek most Jerikóba.

És megszólította:

- Ifju ember! Mért cipeled azt a ronda, nehéz páncélt? Az idő meleg és háboru nincsen!

Az ifju búsan felelte:

- Nem látod-e, hogy szíjak és kapcsok ezen a páncélon nincsenek?

És megfordult, hogy hátul is megmutassa magát.

A szamaritánus elszörnyedve látta, hogy a fiatal ember bele van kovácsolva tetőtől-talpig a vasba. A teknősbéka nincs így beszorítva a teknői közé, mert annak legalább a feje, meg a lába kivan, de ennek, szegénynek még az arczát is a sisak sürü rostélya takarja; a lábán súlyos vascsizmák, a kezén összehorpadozott, összegörbült, rozsdás vaskeztyük.

- Szerencsétlen ifju, - szólt megindulástól rezgő hangon a szamaritánus, - segíthetek-e rajtad? Mert látom, hogy valami ördögi kegyetlenségnek áldozata vagy te, és sokat szenvedsz emmiatt!

- Köszönöm a jóakaratodat, - felelte az ifju sóhajtva. - Rajtam bizony nem segíthetsz. Mert a páncél szorosan van rajtam, s ha le akarnád feszegetni, elbirhatatlan kinokat okoznál nekem.

A hangja tompa volt. Beszélni is alig tudott a vasrostély miatt.

A szamaritánus fölháborodva kérdezte:

- Dehát ki volt az a vadállat, aki téged ilyen szerencsétlenné tett?

- Én magam, - felelte búsan az ifju. - Mikor még éretlen eszü voltam, magam verettem magamra. Mert a királytól kaptam én ezt a páncélt és akkor gyönyörü volt. Ragyogott mint a nap; cifrázatai az égi testeket mutatták, és erősebb volt minden más páncélnál.

- De mégis, hogy lehettél annyira bolond!

- Reszkettem attól a gondolattól, hogy valaki el találja ragadni tőlem, és hogy akkor meg kell tőle válnom örökre.

- Dehát így élni mégse lehet. Valamit kell tenned, hogy megszabadulj a terhedtől.

- Nem lehet, - felelte sóhajtva az ifju. - Addig kell benne járnom, míg el nem kopik s míg a rozsda le nem eszi rólam. Már kétszázkilenc éve hordom. Ki van számítva, hogy még valami hétszáz évig kell hordanom.

- De hiszen addig nem is élsz!

- Élek örökké!

A szamaritánus megrettent.

- Te talán nem vagy ember?

- De ember vagyok. Híremet is hallhattad már: a nevem Mathuzsálem.

*

Mikor a szamaritánus fölébredt, nem kivánt egyebet az angyaltól, mint egy kupicza pálinkát.

MÁRIA KINCSE

Vala pedig Mária tizennégy esztendős, mikor eljegyezteték Józseffel.

A főpap felesége pedig leányaként szereté Máriát. És monda neki az eljegyzés előtt való héten:

- Kik jönnek el az ünnepedre a te leánytársaid közül?

Mária pedig felelé:

- Veronika, Zefifóra, Zsuzsánna, Abigéa és Záhel.

Az asszony ekkor ajándékoza Máriának hat különféle szinü nemes szövetet és arany fonalakat hogy ruhát varrnának belőle, magának és leánytársainak.

Vala pedig az egyik szövet piros, mint a bíbor; a másik kék, mint a nefelejcs; a harmadik sárga, mint a napraforgó; a negyedik zöld, mint az olajfa levele; az ötödik lila mint a jácint; és a hatodik fehér mint a hó.

Mária pedig szétosztá a szöveteket és fonalakat leánytársainak, magának pedig a fehéret tartá meg.

És monda neki a főpap felesége:

- Miért hogy nem a bíborszinü a te ruhád? A bíborszín illett volna reád eme napon.

Mária pedig felelé:

- Az én szinem a fehér.

S vala öltözködve az eljegyzéskor fehérbe és sarui is fehérek valának.

Az eljegyzés után pedig előhozá a főpap felesége az ő kincses szekrényét és mondá a leányoknak:

- Válasszatok e napnak emlékére ékességet.

Amazok pedig várakozának Máriára, hogy elsőnek választana.

Mária pedig mondá:

- Mért vártok reám? válasszatok, kiki azt ami neki tetsző.

És a leányok választának szép kari kötőket, gyürüket és násfákat, napkeleti igaz gyöngyöket és mellre való arany kösöntyűket.

És igen örvendezének.

Mária pedig csak álla közöttük szótlanul.

És a főpap felesége kérdezé őtet:

- Te nem választasz-e?

Mária pedig felelé:

- Engedd meg néném, hogy ne innen válasszak magamnak ékességet.

És az asszony mondá:

- Vajjon azt gondolod-e, hogy vagyon nékem rejtekben valamim, hogy onnan választhatnál?

S Mária felelé alázatosan:

- Vagyon néném.

S az asszony elképede e szónak hallatára s mondá:

- Hol?

Mária pedig felele:

- A kertedben.

És mindnyájan csodálkozának e feleleten.

Mária pedig aláméne az asszonynyal és a leányokkal a kertbe. És megálla a szekfű előtt.

És lehajola, és megsimita egy szegfűt, mondván:

- Szép vagy szegfű, szép vagy! De még sem téged választalak.

És megálla a rózsa előtt és hosszan nézé és mondá:

- Kedves virág te! de csak télen illenél énhozzám.

És megálla a liliom előtt, amely épp kinyillott, s mondá szeliden:

- Ezt választom.

És soha nem vőn egyéb ékességet magára, sem a menyegzőn, sem annak utána a templomba menetkor, csak a kezébe egy szál liliomot.

A GYERMEK

Azon időben gyalog-utasok menének át Názáreten, és megszomjazván, a kútat tudakolák.

Hallván pedig, hogy a legjobb kút a rabbi udvarán vagyon, betérének oda és vizet kérének.

S leülének a kút mellé pihenni.

Az idő pedig tavaszban vala; és gyermekek játszadozának a napon a fügefák körül, vidáman futkosván.