Marynek,
aki mindig is a családunk csendes,
kreatív ereje volt

Egy

Ha Hallie Flynn bármit is megtanult az évek során, az az volt, hogy hallgasson a legjobb barátja, Ben Murray tanácsaira. De sosem tette. És most sem volt ez másképp.

Például, amikor tizennégy évesen Ben óva intette attól, hogy egymaga befalja Milly háromemeletes epres fagyikelyhét, Hallie erősködött, hogy simán megbirkózik vele. Aztán mi lett a vége? Egész este mozdulatlanul feküdt a kanapén, és csak nyöszörgött. Még vacsorázni sem bírt, bármennyire kérlelte is az anyja. Vagy amikor Ben váltig állította, hogy sokkal jobban áll neki az eredeti barna haj, ő mégis platinaszőkére festette, amit persze azonnal meg is bánt.

Most pedig − amikor Hallie a legnagyobb veszteségét élte át − Ben megint ott volt mellette, és Hallie tudta, hogy hallgatnia kellene rá, még ha nem is volt biztos benne, hogy megfogadja a tanácsát.

Az újságcikk, amit az anyja hónapok óta őrzött a konyhapulton, mélyen beleégett az emlékezetébe: Firefly Beach közkedvelt lakója, a helyiek által szeretett és országszerte elismert tervező, Clara Abigail Flynn-Eubanks, a Csillagfény Kunyhó tulajdonosa, a szívdaganattal vívott hosszas küzdelem után, családja körében kedden, 21:07-kor elhunyt…

Ben erős támasza volt abban a nehéz időszakban, hat hónappal ezelőtt, és segített neki átvészelni mindazt, amit Clara néni elvesztése jelentett számára.

− Lássuk csak még egyszer azt a listát − mondta Ben, és odalépett Hallie mellé a felhajtón. Kék szemében ugyanaz a gyengéd aggodalom tükröződött, mint amikor Hallie először mesélt neki a nagynénje legutolsó, nagyon személyes leveléről és az abban felsorolt dolgokról.

Clara néni híres volt arról, hogy levelet írt mindenkinek, akit szeretett, amint megtudta, hogy nem fogja legyőzni a tumort. A család minden tagja egy személyre szóló, kézzel írt levelet kapott tőle, amelyben megosztotta velük utolsó kívánságait, és hogy mit hagy rájuk. Hallie levele azonban különleges volt, ugyanis Clara néni mellékelt hozzá egy listát is − azt a listát, amit Hallie még tizenkét éves korában írt. Most pedig teljesítenie kellett mindent, ami szerepelt rajta, hogy megkapja az örökségét, amely rejtélyes módon egy másik lezárt borítékban pihent, gondosan elzárva a családi széfben.

Hallie előhúzta a már kissé gyűrött levelet a zsebéből. Mióta megkapta, állandóan magával hordta, próbálva megfejteni a jelentését. Most átnyújtotta Bennek, majd a válla fölött áthajolva együtt olvasták.

Dolgok, amiket szeretnék megtenni, mielőtt meghalok:

1. Építek egy egyméteres homokvárat, amilyet csak Hank bácsi tud.

2. Fotós leszek.

3. Valahol máshol fogok élni.

4. Megcsókolom a fiút, akibe szerelmes vagyok.

5. Kívánok valamit, és valóra váltom.

− Igazad van, ez tényleg furcsa − mondta Ben, miközben újra átfutotta a listát. Visszaadta Hallie-nek, aki összehajtogatva visszacsúsztatta a zsebébe. − De mi van akkor, ha Clara néni kérésének tök egyszerű oka van, csak mi gondoljuk túl?

− Oké, de mi az?

Ben elnevette magát.

− Annyira egyszerű, hogy még én sem látom. − Elkomolyodott, és az a jól ismert, gyengéd kifejezés futott át az arcán. − De ez még nem jelenti azt, hogy nem kellene megpróbálnod. Szerintem vágj bele!

Egyértelmű volt, hogy Ben így gondolta. Hallie lehunyta a szemét, mélyen beszívta a párás, napfényillatú levegőt, miközben szinte kínzó vágyat érzett, hogy újra hallja a feje felett köröző sirályok hangját, érezze a türkizkék hullámok hűsítő simogatását a bokája körül, mint oly sok nyáron át. Ám ez most nem hozott számára megnyugvást.

Ben azt sugallta, hogy tényleg meg tudná csinálni. Csakhogy az elmúlt egy évben semmi sem sikerült neki, és attól tartott, hogy ez most sem lesz másként.

− Emlékszel, amikor tizenhat éves voltam, és rajtakaptál, hogy anya menyasszonyi ruháját próbálgatom? − kérdezte Hallie, és hunyorogva nézett rá a vakító júniusi napsütésben. Ben jelenléte olyan erővel hozta elő a gyerekkori emlékeit, mintha egy lágy, tengerparti szellő sodorná vissza.

− Persze − felelte halkan Ben, és puszta jelenléte is megnyugtatóan hatott rá a kaotikus nap közepén. Zsebre dugott kézzel, olyan fesztelenül álldogált, hogy Hallie már-már irigyelte a nyugodt légzését, lazán tartott vállait. Szerette volna ő is újra átérezni ezt a békességet, ami meggyógyíthatná sajgó szívét.

− Kislányként el sem tudtam képzelni, hogy egyszer ne viseljem azt a ruhát, és ne legyenek gyerekeim − suttogta Hallie. Összecsippentette az orrnyergét, így próbálva visszatartani a könnyeit, amelyek mostanában olyan gyakran előtörtek. Ben villámgyorsan mellette termett, és vigasztalóan simogatta a karját, hogy megnyugtassa. Hallie szorosan lehunyta a szemét, míg a könnyek el nem tűntek.

A reggeli sürgés-forgás, a családja ide-oda rohangálása az autóhoz tovább fokozta a fejfájását. A kocsi Ben dzsipje előtt parkolt, dugig megpakolva strandfelszereléssel, bőröndökkel és élelmiszerrel teli szatyrokkal. Egy kívülállónak úgy tűnhetett, mintha boldog nyári vakációra indulnának, tele nevetéssel és hosszú, gondtalan pillanatokkal a tengerparton.

De ez igencsak messze volt az igazságtól.

Bármennyire is próbálta elkerülni, egy emlék mégis belopakodott Hallie gondolataiba − egy emlék a boldog időkből, amikor még minden rendben volt a Csillagfény Kunyhóban. Hallie és Ben kamaszok voltak, és Ben egy hatalmas vízipuskával üldözte a parton, ő pedig nevetve próbált elmenekülni előle. Ben egyre közelebb ért, Clara néni és Hank bácsi pedig a mólóról biztatták őket, és önfeledten kacagtak.

Ez az emlék azonban most, Clara néni elvesztése után túl fájdalmas volt. Hiába próbálta elhessegetni, újabb és újabb emlékfoszlányok törtek elő: a kagylóhéjak roppanása a talpa alatt, ahogy a vázlatfüzettel a kezében szaladt le a tengerpartra, hogy megörökítse a naplementét, vagy a verandához vezető ösvény, ahol Clara nénivel órákon át üldögéltek és tervekről beszélgettek, miközben Hallie megmutatta neki a szobájáról készült vázlatait.

Ha behunyta a szemét, még most is látta a régi hajókötelet, ami a kanyargós kocsibejáró oszlopait díszítette, meg a hátsó kertben álló filagória fehérre festett rácsozatát, ami remekül illett a birtok többi épületéhez. Kislányként mindig arról álmodozott, hogy egyszer majd ott mondja ki a boldogító igent.

Hüvelykujjával önkéntelenül megérintette gyűrűsujját, amelynek csupaszsága szomorú emlékeztetője volt az elmúlt hónapok minden kudarcának − a fájdalmas napoknak, a gyötrő beszélgetéseknek, a tanácsadóknak… Ő volt a harmadik Flynn, aki szerencsét próbált a szerelemben, és veszített. De ez csupán a jéghegy csúcsa volt. Sok mindent nem mondott el a családjának, mert attól tartott, hogy utána már többé semmi sem lenne a régi.

− Még most is emlékszem, mit mondtál arról a ruháról.

− Mit is? − kérdezte Ben a tekintetét rászegezve.

− Azt mondtad, vegyem le, mert nem illik hozzám.

Ben szája szögletében mosoly bujkált, és Hallie tudta, hogy most már ő is pontosan emlékszik arra a napra. Ez a közös pillanat üdítő kitérőt jelentett a közelmúlt nyomasztó érzéseiből. Már ez az apró mosoly is elég volt ahhoz, hogy Hallie újra reménykedjen, hogy a dolgok jobbra fordulhatnak, és mintha az egész szörnyű helyzet csupán egy rossz álom lenne, amiből felébredhet, ha Ben szemébe néz. Tegnap Ben átjött segíteni a pakolásban − négy hónap után először találkoztak személyesen, sőt, még csak üzenetet sem váltottak azóta. Pedig még akkor is, amikor más-más főiskolára jártak, szinte mindennap felhívták egymást. De mostanában annyira más irányba sodorta őket az élet, hogy Hallie teljesen elveszettnek érezte magát.

− Azt is mondtad, hogy egy ilyen ruhában lehetetlen mókás dolgokat csinálni. És miután átöltöztem, kézen fogtál, kicipeltél az erdőbe, és felmásztunk arra a hatalmas tölgyfára, amitől halálra rémültem, emlékszel?

Ben felnevetett, és elégedett mosoly terült el az arcán.

− Aha.

− Aztán amikor felértünk a tetejére, ott ültünk azon a vastag ágon, és lenéztünk a domboldalra. Olyan magasan voltunk, hogy remegtem, mint a nyárfalevél, te viszont teljesen nyugodt voltál. Az égre mutattál, és pont akkor úszott el felettünk egy hőlégballon. Úgy éreztem, ha kinyújtom a kezemet, akár meg is érinthetném a kosarát. Olyan gyönyörű volt, hogy elállt tőle a lélegzetem.

Ben arcán egyértelműen látszott, hogy az emlék benne is élénken él. Tagadhatatlan gyengédség sugárzott a tekintetéből. Valahányszor félelem lett úrrá rajta, Hallie mindig számíthatott rá. Ő volt a nyugodt erő, ami a tomboló viharban megnyugvást hozott. Amikor ma reggel megérkezett, Hallie legszívesebben hozzábújt volna, hogy biztonságban érezhesse magát a karjában. De dolguk volt, készülniük kellett az utazásra. Így csak csendben mellette maradt, engedte, hogy Ben közelsége, a belőle áradó nyugalom és kiegyensúlyozottság átjárja, lecsendesítse és megszabadítsa attól a gyötrő szomorúságtól, ami már hónapok óta nem eresztette.

− Azt mondtad: „Látod? Sokkal több mókában lehet részed, ha nem abban az ósdi ruhában vagy.”

És milyen igaza volt! Az elmúlt hónapokban, amikor a dolgok még rosszabbra fordultak, úgy érezte, Ben támogatása nélkül levegőt sem kapna. Olyan régen nem fogta már azt a megnyugtató kezet… Amikor a legnagyobb félelmével nézett szembe, még a vőlegénye, Jeff sem tudta betölteni az űrt, és lassacskán szinte semmi sem maradt a kettejük között valaha meglévő szerelemből. Csak Ben hangját akarta hallani, amikor azt mondja, hogy minden rendben lesz, még ha a szíve mélyén tudta is, hogy nem így van. Mert Ben szavában feltétel nélkül megbízott, és ez elég volt számára.

− Már akkor hallgatnom kellett volna rád − vallotta be Hallie, és nyelt egyet, hogy visszafojtsa feltörő érzelmeit. Korábban abbahagyta a terápiát, mint kellett volna, és azóta is küszködött, de most még több teher nehezedett rá. − Igazad volt. Túl gyorsan ugrottunk fejest az egészbe Jeff-fel. Mintha már akkor éreztük volna, hogy valami nincs rendben, amikor megkérte a kezemet.

De a többit már nem merte elmondani Bennek.

− Mi történt végül? Miért lett vége?

Hallie lélegzete felgyorsult, és megszédült, ahogy próbált valami olyat mondani, ami nem hazugság, de elrejti a valódi igazságot.

− Azt hiszem, az eljegyzés véglegessége rákényszerített minket arra, hogy alaposan szemügyre vegyük egymást, érted?

Ben bólintott.

− De azóta rájöttem, hogy nem úgy szerettem Jeffet, ahogy az ember szeret valakit, akivel összeköti az életét. De a kapcsolatunk elején olyan jó érzés volt, hogy van valaki, akire mindig számíthatok, tudod? − mondta, egy kavicsot rugdosva a járdán. − És most, hogy ezzel a helyzettel szembesülök… − Hallie a csomagokkal megpakolt autóra pillantott. A motor már járt, hogy indulás előtt lehűtse az utasteret a rekkenő hőségben. − …védtelennek érzem magam, mintha nem lenne senkim, akire támaszkodhatnék.

− Rám mindig számíthatsz − mondta Ben.

A hosszú idő után, amit külön töltöttek, ez a mondat majdnem megint könnyeket csalt Hallie szemébe. Boldog volt, hogy ezt hallotta tőle.

− Hallie? − Anya hangja szakította félbe a beszélgetésüket.

Ben megértő pillantást vetett rá.

− Majd én segítek neki − mondta, és elindult a ház felé, hogy kihozza az utolsó néhány dolgot, amiket az anyja egész délelőtt ismételgetett.

− Köszi.

Hallie lehunyta a szemét, hogy lecsillapítsa a fejében kavargó gondolatokat. Egy váratlan fuvallat söpört végig az udvaron, meglebbentve a fák leveleit. A hűs szellő finoman cirógatta a bőrét, majd gyorsan elillant, akárcsak a friss levegő Nashville-ben, a nyári hónapokban. Megint rátelepedett a mozdulatlan forróság.

A nyári meleg régen mindig izgalommal töltötte el, mert azt jelentette, hogy hamarosan indulnak Firefly Beachre. Már előre érezte a finom, fehér homokot a talpa alatt, a lágy, folyton lengedező szellőt, ami meglebbentette a fürdőruhájára húzott lenge nyári ruhát. És azt a különleges illatot, amit csak az otthon főztjének és a kókuszos koktéloknak a keveréke tudott megteremteni.

− Nem tudom, bepakoltuk-e a bort − hadarta az anyja, keze tele volt mindenféle holmival, ahogy elsietett a házba belépő Ben mellett. − Hallie? − Ügyesen kikerülte a lányát, majd mindent behajított a hátsó ülésre, és becsapta az autó ajtaját. − Kivetted a bort a hűtőből, és betetted a hűtőtáskába? Nem láttam, hogy valaki kihozta volna − folytatta, miközben a Clara néniről szóló újságcikket Hallie kezébe nyomta. − Ezt vigyük el Hank bácsinak. Nem tudom, megvan-e neki ez a szám, de biztosan szívesen elolvasná ezeket a kedves sorokat.

Hallie magához szorította az összehajtogatott újságot. Ahogy közeledett az indulás pillanata, egyre jobban érezte a mellkasára nehezedő súlyt.

− Ó, Ben! Te egy igazi angyal vagy! − kiáltotta az anyja, majd Benhez sietett, egy gyors puszit nyomott az arcára, amikor a férfi előkerült a két üveg chardonnay-val. − Hallie, hol van a nővéred?

Anya kézfejével letörölte homlokáról az izzadságot, és a borosüvegeket betette a hűtőtáskába, amit két bőrönd közé préseltek be a nyitott csomagtartóban. A választ meg sem várva már futott is vissza a házba.

Egész délelőtt úgy pörgött, mint akit felhúztak, és Hallie pontosan tudta, hogy így próbálja elterelni figyelmét a benne kavargó érzelmekről. Amikor jó formában volt, az anyja tele volt élettel, és a nevetése mindenkit jókedvre derített.

− Menni fog ez − súgta Ben Hallie fülébe, és ahogy ott állt mögötte, gyengéden, mégis határozottan a vállára tette a kezét. Óvatosan magához húzta a lányt, mintha nem lenne biztos benne, hogy ugyanúgy megölelheti-e, mint régen. Annyi minden megváltozott az elmúlt négy hónapban, pedig ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Ben volt a legjobb barátja. Hallie hozzábújt, hogy tudtára adja, neki is hiányzott ez a közelség.

Ben mindig képes volt pontosan átlátni a helyzetet, és kedves, segítő szavai sosem hagyták cserben. De most még az ő szavai sem tudtak áttörni a gyász érzésén, amely újra és újra rátelepedett, mióta megtudta, hogy Clara néni elment. A hóna alá dugta az újságot, tenyere izzadt az idegességtől, és remegett a keze.

Hallie minden erejét összeszedve megfordult, és Ben szemébe nézett.

− Tényleg úgy gondolod? − kérdezte, de rögtön észrevette, mennyire gyenge és erőtlen a hangja. A könnyek már ott gyülekeztek a szeme sarkában, készen arra, hogy bármelyik pillanatban felszínre törjenek, mint mindig, amikor arra gondolt, milyen lesz az élete Clara néni nélkül. Szeretett nagynénje, akinek mindig tökéletes volt az időzítése, éppen akkor hagyta magára, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rá. És emiatt voltak pillanatok, amikor Hallie tényleg nem tudta, hogyan lehetne ezt az egészet túlélni.

Ben szorosan átölelte, Hallie pedig a férfi mellkasába temette az arcát. A tiszta pamut, menta, szantálfa és vanília ismerős keveréke most újra körülvette és megnyugtatta, ahogy korábban már számtalanszor. Lehunyta a szemét, nehogy elsírja magát. Mintha Ben megérezte volna a szomorúság újabb hullámát, még szorosabban ölelte magához, mintha így próbálná egyben tartani. És voltaképp ez így is volt.

− Köszönöm, hogy itt vagy − suttogta a fiú pólójába. A hangja remegett, de Ben közelsége mégis enyhített valamit a fájdalmán.

Hallie lassan elhúzódott.

− Úgy utálom, hogy egy ilyen helyzet hozott össze minket újra… Annak viszont örülök, hogy legalább megtörtént. Hónapok óta nem láttuk egymást. Ez nem volt jellemző ránk.

Annyiszor akarta hallani Ben hangját az elmúlt hónapokban! De valahányszor fontolóra vette, hogy felhívja, végül mégsem tette. Azt gondolta, elég erősnek kell lennie ahhoz, hogy egyedül is megbirkózzon a problémáival. Bár úgy döntött, hogy nem mondja el neki, mi történt, mégis hiányzott a legjobb barátja, akivel beszélhetett volna. Éjszakánként gyakran megfordult a fejében, hogy egyszerűen csak felhívja, de olyan későn mégsem tehette…

− Miért hagytuk, hogy így legyen?

Ben hátralépett, és Hallie kibontakozott az ölelésből.

A férfi átnézett az autó fölött, valahová a távolba.

− Így hozta az élet, tudod? − mondta töprengve.

− Hát igen…

Aztán hirtelen úgy törtek ki belőle a szavak, mintha egész idő alatt arra vártak volna, hogy végre kiszabaduljanak a szívéből:

− Bárcsak úgy tölthetnénk együtt az időt, hogy semmi sem nyomaszt minket! − Visszavágyott azokba a régi napokba, amikor fiatalok voltak, és még előttük állt az egész élet. − Szeretek veled lenni, mert pontosan tudom, hányadán állunk, és sosem akarsz többet, mint ami köztünk van. Veled biztonságban érzem magam.

Ben a szemébe nézett. Nem kellett mondania semmit, mert az együtt töltött évek után Hallie pontosan tudta, hogy megértette.

− Hé, kicsim! Jól vagy? − Hallie nővére, Sydney lépett oda hozzájuk. Finoman megsimogatta Hallie hátát, vigasztaló pillantása arról árulkodott, hogy ő is hullajtott jó néhány könnycseppet ma reggel.

Hallie vett egy mély lélegzetet, majd együttérző félmosolyt küldött a nővére felé. Ezt is túléljük majd, nyugtatta magát, bár ebben ő maga sem volt olyan biztos. Hosszú haját feltűzte, hogy valahogy elviselje a fullasztó hőséget. Olyan tikkasztó meleg volt ma, hogy még a dombok felé kanyargó aszfaltút is forrón gőzölgött.

− Ben! Veled akarok utazni!

Sydney hétéves kisfia, Robby szaladt ki a házból, és izgatottan ugrándozott Ben előtt. Egész nap nem tágított mellőle, akárcsak Hallie, míg Sydney végül le nem ültette reggelizni, mielőtt útnak indultak. Ben megfogta a kisfiú kezét, és megpörgette a levegőben. Robby lábai a magasba repültek, nevetése angyali dallamként töltötte be a levegőt és Hallie lelkét. Amikor Ben végül letette a földre, a kisfiú szorosan átölelte a derekát.

− Szerintem jobb, ha az anyukáddal utazol − mondta Ben mosolyogva. − Egyébként is tök mindegy, hiszen ugyanoda megyünk.

Robby elengedte, és játékosan lebiggyesztette az ajkát, de aztán hamarosan újra felderült az arca.

− És megmutatod majd az új horgászbotodat, amit vettél?

− Mi az hogy! Sőt, te próbálhatod ki először, mit szólsz? − Ben fenyegetően kinyújtotta az ujjait, mint egy csikiszörny, mire Robby kacagva odébb ugrott, világosbarna haja a homlokába hullott a mozdulattól.

− És majd focizunk is? − kérdezte Robby még mindig kuncogva, ahogy elszaladt Ben elől.

− Még szép!

Robby megkerülte őket, és bemászott mama autójának hátsó nyitott ajtaján. Az ülésen kényelembe helyezte magát egy felfújható úszógumi és egy zsáknyi homokozójáték között. Megpróbálta becsatolni magát, de nem boldogult vele, mert kis kezei csúsztak az izzadságtól a nyári hőségben. Ben odalépett és segített neki.

− Akkor te utazz velünk, Ben! Lééégyszi! − kérlelte Robby.

− Ha veletek mennék, akkor Hallie-nek kellene vezetnie a dzsipemet. Emlékszel, mi történt, amikor egyik este azzal ment a boltba?

− Az már egy éve volt! − vágott vissza Hallie, és örült, hogy valamivel könnyedebb irányt vett a beszélgetés, ami egy picit enyhítette a benne levő feszültséget.

− És hány kézi váltós autót vezettél azóta? Valld be, hogy nem boldogulnál nélkülem! − kacsintott rá Ben játékosan.

Igaza volt. Tényleg szüksége volt rá.

Minden porcikájával érezte, mennyire.

− Ha azt akarod, hogy oda is érjünk, Robby, akkor muszáj vezetnem.

Hallie vágott egy grimaszt, de pontosan tudta, hogy Ben csak azért cukkolja, hogy Robbyt megnevettesse.

− Kicsim, szerinted mama végzett már odabent? − kérdezte Sydney.

Robby vállat vont.

− Megyek, megnézem, hogy áll… − mondta Sydney.

Már mindent bepakoltak, de mama újra és újra visszaszaladt a házba, hogy ellenőrizze, nem maradt-e bent valami „nélkülözhetetlen” dolog, amit még feltétlenül magukkal kell vinniük. Ő így készült fel a rájuk váró útra. Mindenki hagyta, hadd csinálja a saját tempójában.

Sydney bement, majd néhány perccel később anyjával együtt kilépett a verandára.

A dzsipből Beau ugatása hallatszott. Ben leszerelte a tetőt az autóról, a labrador-spániel keverék pedig türelmesen várakozott a hátsó ülésen. Ben odalépett és megsimogatta a fejét.

− Mindjárt indulunk, pajtás − mondta neki, közben ellenőrizte a hátsó ülésre tett vizestálat.

Beau barátságos barna szemével nézett fel rá, nyelve kilógott a szájából. Hallie esküdni mert volna, hogy a kutya mosolygott.

Beau mindig hűségesen követte Bent, és minden mozdulatában megbízott. Hallie tökéletesen megértette a ragaszkodását, mert gyerekkoruktól kezdve ő is ugyanígy érzett Ben iránt.

− Minden megvan? − kérdezte anyjuk az ajtóban állva. Gyorsan végigsimított rövid, kócos haján, amelyen néhány ősz hajszál megcsillant a napfényben. Ezek az apró szálak idősebbnek mutatták, mint amilyen valójában volt.

Több dolgot már tényleg nem tudtak volna bepakolni. Mivel senki sem szólt semmit, anyjuk bezárta maga mögött az ajtót.

− Azt hiszem, ennél jobban már úgysem leszünk készen − mondta Sydney.

− Hank bácsinak írt már valaki? − aggodalmaskodott az anyjuk hangosan.

Ben felemelte a telefonját.

− Én igen. Megírtam neki, hogy nagyjából kilenc óra múlva ott leszünk.

Robby kihajolt az autóból, mit sem sejtve arról, hogy a felnőttek mennyi érzelmet rejtettek el előle gondosan. Feltette a napszemüvegét, és széles vigyorral az arcán felkiáltott:

− Firefly Beach, jövünk!

Kettő

− Hányat találtunk eddig? − kérdezte Ben, miközben ujjaival ritmusosan dobolt a kormányon, és számolt magában. − Én már háromnál tartok, ugye?

Hallie ott ült mellette a metálkék veterán dzsipben, amit Ben még az első keresetéből vett magának, miután megnyitotta saját lemezkiadó cégét, a híres Music Row-t, Nashville szívében. A hangszórókból most is az egyik legújabb zenekara, a Sylvan Park zenéje dübörgött, mióta letértek az Interstate 65-ös autópályáról, és dél felé haladtak. A dallam pont olyan könnyed és vidám volt, amilyennek egy nyári napnak lennie kell.

Hallie lenézett a papírlapra, ami már beszálláskor ott várta az anyósülésen, egy toll társaságában. Ez volt az egyik hagyományos úti játékuk: valahányszor nekivágtak a kilencórás útnak Firefly Beach felé, Ben összeállított egy listát azokról a dolgokról, amiket útközben meg kell találniuk. Az nyerte a fogadást, aki a legtöbbet találta meg, és a vesztesnek kellett az első italt fizetnie, amikor megérkeztek.

Hallie mindig rácsodálkozott, hogy bár minden évben játszották ezt a játékot, Ben valahogy soha nem ismételte a listán szereplő tételeket. Ez a mostani kihívás minden eddiginél nehezebbnek tűnt.

− Van egy virginiai rendszámtábla, egy baseballsapka… − Hallie végigfuttatta ujját a hosszú listán, hogy megtalálja a harmadik tételt, ami mellett Ben monogramja szerepelt. − És…

− Plüssmackó! − vágott közbe Ben, és a mellettük haladó autóra mutatott.

Hallie odanézett, és az ablakon keresztül megpillantott egy kislányt, aki egy óriási rózsaszín plüssmackót ölelt magához.

− Hogy a csudába tudtad vezetés közben kiszúrni? − kérdezte nevetve.

− Fogalmam sincs. De ez már négy.

− Álljon meg a menet, szerintem még csak három van neked.

− Nem, már négy. Neked meg kettő. Nézd csak meg a listát. Vesztésre állsz.

− Mi volt a harmadik? − kérdezte Hallie, szándékosan incselkedve vele.

Ben hol a papírra, hol az útra pillantott.

− Pont eltakarod az ujjaddal! − mondta, és próbálta kikapni a lapot a kezéből.

Hallie játékosan elhúzta előle.

Ben anélkül, hogy levette volna a szemét az útról, oldalra nyúlt, és megcsiklandozta Hallie oldalát, aki sikítva összegörnyedt, és pont annyira húzta be a karját, hogy Ben kikaphassa a papírt a kezéből.

− Kanapé! − kiáltotta diadalmasan, majd visszaadta neki a listát. − Hahaha! Már lassan elkezdhetek gondolkodni azon, mit is igyak. Egy igazán ütős koktélt akarok, amikor megérkezünk. Egy olyan tizenöt dolcsis csodát…

Hallie a szemét forgatta, persze csak a vicc kedvéért, mert tudta, hogy Ben úgysem engedné, hogy valóban ő fizessen. Sosem hagyta. Mindig meg kellett lepnie Bent egy itallal, ha nyert, különben a férfi ragaszkodott hozzá, hogy ő rendezze a számlát.

Ezután kényelmes csend telepedett közéjük.

A nap melegen simogatta Hallie mezítelen lábát, amit a műszerfalon pihentetett. Gesztenyebarna haját lófarokba kötötte, nehogy a szél összeborzolja. A nyári párás meleg már szinte könyörgött a hűvös szellőért, amit csak a tengerparton lehetett megtalálni.

Hallie az elsuhanó tájat figyelte, és egy rakoncátlan hajtincset a füle mögé tűrt.

Kinyújtotta a lábát a műszerfalon, a napfény villódzó foltokat rajzolt a bőrére, ahogy a fák között suhantak az úton, de Hallie ezt szinte észre sem vette. Gondolatai ismét arra terelődtek, hogy mennyi mindent tart magában, és hogyan fogja kezelni az érzéseit, amikor megérkeznek.

Lenézett az újságcikkre, amit Hank bácsinak hozott, és most összehajtogatva pihent kettejük között a konzolon.

Hallie letette a lábát a padlóra, előrehajolt, és lehalkította a zenét. A gitárok reszelős hangja beleolvadt a szélbe. Beau mocorogni kezdett mögötte.

− Mi lesz, ha nem vagyok elég erős ahhoz, hogy támogassam Hank bácsit? − kérdezte halkan, és érezte, ahogy a félelem gombócként szorítja össze a torkát, amikor a látóhatáron megjelentek az első táblák, amelyek a kis halászfalut jelezték, mely mostanra a művészek paradicsoma lett.

Firefly Beach: egy mérföld.

− Mi van, ha teljesen összeomlok, amikor meglátom őt, úgy, mint a temetésen? Borzalmasan érezném magam, ha ez történne.

Clara néni volt az, aki összetartotta a családot. Amikor megbetegedett, Hank bácsinak is voltak nehéz pillanatai, és senki sem tudta, hogyan fogja feldolgozni, ha egyszer eljön a vég. A barátai azt mondták az anyjának, hogy Clara néni halála óta gyakorlatilag bezárkózott a Csillagfény Kunyhóba, és alig fogadott látogatókat, ami egyáltalán nem volt jellemző rá.

Hallie felvette az újságot, és szétterítette az ölében. Tekintete végigsiklott azon a bekezdésen, amit már szinte kívülről tudott: Clara Flynn 1933. április 3-án született Howard és Willa Flynn gyermekeként. 1968-ban egy szűk körű, de elegáns szertartás keretében feleségül ment Hank Russell Eubankshez. Saját maga tervezte meg az esküvőt, amelyet a Csillagfény Kunyhóhoz tartozó birtokon tartottak. Az általa tervezett menyasszonyi ruha jelenleg a New York-i Harlow Divatmúzeumban látható.

Hallie végigsimított a tarkóján, és lehunyta a szemét, így próbálva enyhíteni a felgyülemlett feszültséget.

− Szerintem nem is várja el tőled, hogy erős legyél, Hallie. De azt is tudom, hogy sokkal erősebb vagy, mint hiszed.

Ha Ben tudná… Ha tudná, hogy nem az a baj, hogy képtelen erőt gyűjteni, hanem az, hogy az elmúlt hónapok során már minden erejét felhasználta, és mostanra teljesen leeresztett. Múlt pénteken, amikor kiderült, hogy meglátogatják Hank bácsit, felhívta Bent, de még akkor sem volt biztos benne, hogy képes lesz visszamenni Firefly Beachre. Amikor anyja meghallotta, hogy Hank bácsi teljesen visszavonult, és mindenki aggódott miatta, egyenesen Hallie-hez fordult, és megkérte, hogy menjen el Firefly Beachre. Az anyja féltette Hank bácsit, hiszen Clara néni halála után fél évvel még mindig kerülte az embereket, és anya nem akarta tovább vesztegetni az időt.

Ben győzte meg Hallie-t arról, hogy menjen el, ő pedig megkérte, hogy tartson vele Clara néni házába, mert egyedül képtelen lenne megbirkózni a helyzettel. Ben rögtön szabaddá tette magát, átszervezte a programjait, hogy elkísérhesse.

Most pedig már majdnem odaértek. Hank bácsi várta őket… Nem volt visszaút. Hallie legszívesebben kiugrott volna a mozgó dzsipből, és elfutott volna az ellenkező irányba. Talán akkor el tudná hitetni magával, hogy mindez meg sem történt.

− Egyszerűen nem bírom elviselni, hogy újra ott legyek − mondta Hallie, és megdörzsölte a szemét. A lüktető fejfájás, ami Clara néni halála óta kísérte, újra visszatért. − Elárasztanak majd az emlékek, és lehet, hogy nem bírom ki. − Hátrafordult, és megvakargatta Beau nyakát, aki óvatosan kettőjük közé dugta a fejét. − Anya sokkal jobban tud gondoskodni az emberekről, mint én. Mindig pontosan tudja, mit kell mondani. Nekem ott sem kellene lennem. És közben bűntudatom van, mert mélyen legbelül mégis reménykedem, hogy rá tudom venni Hank bácsit, hogy adja oda nekem azt a második borítékot.

Beau kettőjük közé tette a mancsát a konzolra, de Ben lazán csettintett egyet az ujjával, majd a hátsó ülés felé mutatott. Beau gyorsan megnyalta a kezét, aztán visszaült a helyére, és kilógatta a fejét a dzsip oldalán. Olyan elégedettnek tűnt. Hallie úgy érezte, ha Beau beszélni tudna, most biztosan azt mondaná, hogy lazítsanak, szippantsák be a lonc édes illatát, ami már Firefly Beach határában betöltötte a levegőt.

Elmentek a Berkley Farm mellett, ahová Clara néni minden júniusban elautózott, hogy cseresznyelekvárt vegyen a híres cobblerjéhez[1]. Valamikor régen Ben és Hallie itt rohangáltak a mezőkön, bújócskáztak az öreg csűrök között.

− Tudod, hogy Hank bácsi nem fogja csak úgy odaadni neked a második borítékot − mondta Ben −, főleg, ha Clara külön megkérte rá, hogy ne tegye.

Ben mindig jól látta a dolgokat, és ha most sem tévedett, akkor miért is vállalkozott Hallie erre az útra egyáltalán? A frusztrációja lassan haragba csapott át.

− Anya és Sydney simán megkapták az örökségüket, semmit sem kellett tenniük érte. Miért pont az én életemet nehezíti meg Clara néni? Nekem nem kell a pénze. Csak őt akarom visszakapni. És ez az egész hülyeség semmit sem fog megoldani.

Ben indexelt, sávot váltott, majd megállt a város előtti egyetlen lámpánál.

− Bízz benne, Hallie − mondta csendesen, és a tekintete egy pillanatra elidőzött a lány arcán. Aztán Hallie egy biccentéssel jelezte, hogy a lámpa zöldre váltott. Akkor megint az útra figyelt, és továbbindultak.

− Miért akarta, hogy ezt megtegyem? − kérdezte Hallie, és úgy nézett Benre, mintha ő tudná a választ.

Hallie még csak nem is sejtette, hogy Clara néni egyáltalán megőrizte a listát, így a kérés még inkább összezavarta. Amikor először elolvasta, csak ennyit mondott magában: „Ez kész röhej. Tényleg komolyan gondolja? Már rég nem is akarom ezeket a dolgokat.”

Mindenki más jelentős pénzösszeget kapott, meg a tervezői kollekciójából származó értékes ékszereket, ritka porcelánokat, vagy olyan tárgyakat, amiket a világ körüli útjain gyűjtött. Neki meg ez jutott. Mindezek után ez a lista gyerekesnek, jelentéktelennek tűnt.

− Az utolsó pont, hogy váltsak valóra egy kívánságot, akár évekbe, sőt, egy egész életbe is telhet − mondta ki halkan, miközben arra gondolt, hogy korábban már oly sok kívánsága volt, és egyik sem vált valóra. − Ez abszurd.

− Clara bölcs asszony volt, Hallie. Ismered őt: az utolsó leheletéig minden, amit tett, céllal történt. Bízz benne, és merj egy kicsit kockáztatni. Lazíts, és majd meglátod, mi sül ki belőle.

Bennek megint igaza volt. Clara néni nem csak bölcs volt; ő maga volt a megtestesült szeretet. Minden cselekedetét a mások iránti szeretet vezérelte. Hallie újra kinyitotta az ölében levő újságot, mintha a sorok között rejlene a válasz. Kisimította a gyűrött lapot, amit a kavargó szél alaposan megcibált.

Elismert tervezőként Clara egészen Londonig és Párizsig utazott, hogy hírességek otthonait rendezze be a Morgan & Flynn dizájncég égisze alatt, miközben üzlettársára, Sasha Morganre hagyta a több millió dolláros vállalat irányítását…

Hallie azon tűnődött, mit érezhet most Sasha, hogy az ő korában egyedül kell vinnie mindent. Mivel egyidős volt Clara nénivel, biztosan megfordult már a fejében a nyugdíjba vonulás gondolata. Hallie legalábbis ezt remélte. Ha valaki megérdemelte a pihenést, az ő volt. Mindketten keményen dolgoztak Clara nénivel, és felépítettek valami értékeset az évek során. Hallie remélte, hogy Sasha nem próbálja majd egyedül tartani az iramot. A temetésen kedves és udvarias volt, és nem árult el semmit a saját érzéseiről azon kívül, hogy mennyire megrendítette Clara néni elvesztése, ám éppoly energikusnak tűnt, mint mindig. Talán a pihenés ismeretlen fogalom volt számára.

Vele ellentétben Clara néni művészi szintre fejlesztette a pihenést. Hallie tovább olvasta a cikket:

Ám Clara szívéhez a tágas, egyszerű szépségű Csillagfény Kunyhó állt a legközelebb, ahol szívesen töltötte a napjait azzal, hogy − ahogy ő fogalmazott − „szerelmes leveleket” írt mindenkinek, akit ismert, vendégül látta a barátait, vagy az otthona tengerpartra néző verandáján ülve „feltöltötte a kreatív energiáit”.

Hallie összehajtotta az újságot, és az elsuhanó tájat nézte. Az út szélén pálmafák sorakoztak, közöttük színes kis nyaralók bújtak meg. A település eredeti neve Lauk Beach volt, ami a csaktó indiánok nyelvén azt jelenti: tűz. Az 1920-as években azonban új nevet kapott a hely: Firefly Beach. Az év bizonyos időszakaiban a partot ellepték a szentjánosbogarak, és olyan volt az egész, mintha apró csillagok hullottak volna alá az égből.

Hallie beleveszett a gondolataiba, ahogy Firefly Beach üdvözlőtáblája feltűnt a láthatáron.

Három

Az első dolog, ami Hallie-nek feltűnt, hogy Clara néni nem várta a verandán, mint máskor. A hatalmas, elterpeszkedő Csillagfény Kunyhó, amely gyöngyszemként állt a birtok közepén, egész életében menedéket jelentett számára, a béke szigete volt. A ház volt az átélt boldog pillanatok szimbóluma, egy biztos pont, ahová mindig visszatérhetett, amikor minden darabokra hullott körülötte. De most, Clara néni nélkül, mintha már nem ugyanaz a hely lett volna, és elvesztette volna régi varázsát.

Ahogy ott állt, furcsa módon elárulva érezte magát. Olyan volt, mintha a ház is cserben hagyta volna, mert most Clara néni nem várta őt mosolyogva az ajtóban. Járt már itt korábban, amikor a nagynénje beteg lett, és természetesen a temetésre is visszatért, de csak most, ezen a látogatáson szembesült azzal, mennyire üres nélküle a ház. Bár Clara néni mindig ide vonult vissza a világ zajától, hogy feltöltődjön egy-egy fárasztó időszak után, a ház ezúttal nem tudta megmenteni őt. Cserben hagyta.

Az előző látogatások emléke ködbe veszett, túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy átérezze az ürességet. De most… most minden a szívébe mart.

Hegyezte a fülét, hátha beszélgetés foszlányait hallja valahonnan, miközben lassan átjárta a felismerés, hogy a ház és a kert szinte fájóan üres. Csak a csend veszi körül.

A sövény már elveszítette a korábbi, gondosan nyírt formáját, kusza ágai az ég felé nyúltak, mintha ők is Clara néni után kapaszkodnának. Semmi sem volt olyan, mint az ő gondos kezei alatt. A fehérre meszelt homlokzat itt-ott megkopott, helyenként felpattogzott a festék. A kocsifelhajtón gyomok ütötték fel a fejüket a kavicsok között. Az elmúlt év, amelyet Clara néni az életéért vívott küzdelemmel töltött, szemmel láthatóan nyomot hagyott az egész birtokon. Hová tűnt a személyzet, akik mindig olyan gondosan rendben tartották ezt a helyet?

A verandára vezető kopott alsó lépcsőfokot gyomok és bogáncsok lepték be, áttörve a repedéseken, ahol a fa és a kagylókkal díszített ösvény találkozott. Hallie továbblépett, és akkor vette észre, hogy a bejárati ajtó nyitva áll. Az előszobában a régi fekete-fehér fénykép széle látszott: Clara néni és Hank bácsi álltak rajta, pezsgőspohárral a kezükben, mellettük a CSILLAGFÉNY feliratú fatábla. A ház már generációk óta a család tulajdonában volt, de ők adtak neki először nevet. A fotó tökéletesen megőrizte az emléküket. Clara néni szív alakú ajka mosolyra húzódott, a szeme is ragyogott. Mellette ott állt Hank bácsi, megkérdőjelezhetetlen eleganciájával. Hallie mindig is csodálta őt ezen a képen, szerinte pont úgy nézett ki, mint Cary Grant.

A ház azért kapta a Csillagfény nevet, mert a birtokhoz tartozó privát félsziget végében, közvetlenül a főépület mögött egy világítótorony állt, amely valaha közel húsz mérföldnyire világította meg a tengert, kisegítve a felhők mögé rejtőző csillagokat. Bár a modern navigáció miatt a torony már régóta nem üzemelt, Clara néni mégis mindig rendben tartotta, és karácsonykor meggyújtotta a fényeket. Azt mondta, ezen az éjszakán még egyszer, utoljára segíteni akart a tengerészeknek, hogy hazataláljanak a családjaikhoz. Hallie gyakran játszott gyerekként a torony visszhangos lépcsőházában, a tengerre nézve, és úgy tett, mintha hajótöröttként egy lakatlan szigetre sodródott volna. A világítótorony most magányosnak tűnt, ugyanolyan elhagyatott és kopott volt, mint maga a ház, ami furcsa érzéssel töltötte el Hallie-t, mintha gyerekkori álmodozásai a jövőt vetítették volna előre. Beleborzongott a gondolatba.

A házat körülölelő hosszú verandán mindenfelé bőröndök hevertek, mintha valaki félúton abbahagyta volna a pakolást. Hallie és Ben jócskán lemaradtak az úton, ezért Hallie furcsállotta, hogy az anyja még nem pakolt ki. Anyja kocsijának összes ajtaja tárva-nyitva állt, akárcsak a csomagtartó. Sydney is biztosan bevitte már Robby cuccait…

Beau izgatottan ugrott ki a dzsipből, farkcsóválva ért földet Hallie mellett, miközben Ben két táskát húzott ki hátulról, és letette a felhajtóra. Hallie a kis öböl hullámainak halk morajlására koncentrált, amelyek a ház mögötti partra futottak ki. Hallotta a veranda sarkán lógó, tengerüveg-darabkáját vesztett szélcsengő halk csilingelését is.

Ben lassan körülnézett a birtokon, de nem látszott rajta ítélkezés vagy kritika. Amikor visszafordult a dzsiphez, látható volt, hogy nem akarta túl hosszasan elemezni sem a birtok állapotát, sem azt a nyilvánvaló tényt, hogy valami nem stimmel a családdal. Inkább tartani akarta a lelket Hallie-ben, mert fogalmuk sem volt, mi vár rájuk odabent.

− Beviszem a csomagokat − mondta, majd kiemelt egy sporttáskát a csomagtartóból, ami hangos puffanással landolt a földön. − Gondolom, anyukád a szokásos szobáját foglalja el a főépületben. A mi cuccainkat elvigyem hátra?

„Hátra”, vagyis a vendégházba. Hallie mindig a birtok szélén megbúvó vendégházban szállt meg, amit egy kövekből kirakott ösvény kötött össze a főépülettel. Ez volt az ő menedéke. Tizenévesen élvezte az önállóságot. Főiskolásként imádta a magányt. Most pedig biztonságos távolságot jelentett ahhoz, hogy ne borítsa el azonnal a gyász, ami minden bizonnyal hatalmába kerítené, amint belép Clara néni házába. Hallie nem tudta elhessegetni azt a gondolatot, hogy életének ebben a szakaszában leginkább Clara néni segítségére lenne szüksége, ő viszont végleg elment, és ha Hallie belegondolna mindennek véglegességébe, biztosan úrrá lenne rajta a pánik.

− Jó lesz, igen − mondta Hallie halkan. − De hadd segítsek.

− Ne törődj most ezzel. Keresd meg inkább a családodat! Meg nézd meg, hogy van a nagybátyád.

Ben egy újabb táskát kapott fel a hátsó ülésről, a vállára vetette, majd az egyik bőröndöt is megragadta. Mivel Hallie nem válaszolt, Ben odalépett elé.

− Meg tudod csinálni, Hallie.

Hallie pontosan tudta, hogy hallgatnia kellene a legjobb barátjára − megtanulta már, milyen fontos ez −, de ez most más volt, és semmihez sem hasonlított, amivel eddig szembesült.

− Hé… − szólt Ben gyengéden, hogy visszaterelje a lány figyelmét. − Ha szükséged lesz rám, ott leszek a vendégházban.

− Nem jössz velem? − kérdezte halkan.

Ben arca ellágyult, és a szemében ott csillogott az a régi, ismerős gyengédség.

− Ha szeretnéd, természetesen veled megyek. De szerintem ezt most a családoddal kell először feldolgoznod. Én inkább elintézek pár dolgot. És azt hiszem, ha rájössz, hogy elég erős vagy, minden más is sokkal könnyebb lesz.

− Rendben − mondta Hallie, bár egyáltalán nem hitt neki. Fogalma sem volt róla, mit értett Ben minden más alatt.

Ben füttyentett egyet, mire Beau azonnal odaügetett hozzá a kertből, és lelkesen megállt mellette.

− Gyere, pajtás, vigyük be a cuccot − mondta Ben, és szabad kezével megsimogatta a kutya oldalát.

Aztán elindultak a vendégház felé, Hallie meg ottmaradt egyedül a felhajtón. És abban a pillanatban úgy érezte, mintha Ben magával vitte volna az összes oxigént.

Hallie lassan végigsétált a kagylókkal borított ösvényen, amely a házhoz vezetett, majd óvatosan fellépdelt a széles lépcsőfokokra. A deszkák megnyikordultak a talpa alatt. Belépett az ajtón, és egy pillanatra elakadt a lélegzete. Clara néni ismerős illata − az enyhén édes orgona és meleg fahéj keveréke − elárasztotta az érzékeit.

Kétségbeesetten vágyott rá, hogy Clara néni ölelő karjaiba bújhasson, hogy újra hallja a megnyugtató, lágy hangot, amely azt suttogta: „Minden rendben lesz, kicsim.” Hallie vett egy nagy levegőt, majd becsukta maga mögött az ajtót, kizárva a tengerpart felől érkező szellőt.

Igyekezett megőrizni a nyugalmát, harcolva a veszteség érzése ellen, mielőtt teljesen elnyelte volna. Tudatosan lélegzett, próbált megküzdeni a fájdalommal, amíg sikerült valamelyest uralnia a mellkasában lüktető szorítást.

− Anya! Sydney! − szólongatta a családtagjait.

Semmi válasz.

Elment Hank bácsi régi Steinway zongorája mellett, amely ott állt az elegáns nappali egyik sarkában, közvetlenül a bejárat mellett. A hangszer most elhagyatottan várakozott, fényes fekete felületét por fedte. Az elmúlt egy évben nem csendült fel rajta egyetlen dallam sem. Hank bácsi már hosszú ideje nem nyúlt hozzá, előbb Clara néni betegsége, majd a halálát követő gyász miatt. De Hallie fejében újra felcsendült Hank bácsi zongorajátéka, Liszt Ferenc La Campanellája, hallotta a halk tink-tink-tink hangokat, ahogy Hank bácsi fejét lehajtva ujjait elegánsan végigfuttatta a billentyűkön. Már a gondolattól is libabőrös lett.

Hallie továbbment a ház hátsó része felé vezető folyosón, de megállt a lépcső melletti antik asztalkánál. Még mindig ott hevertek Clara néni autókulcsai, pontosan ott, ahol utoljára letette őket. Mintha még mindig itt lenne. A szívét fájdalmas, szinte elviselhetetlen erő szorította össze. Automatikusan a zsebébe nyúlt, és megfogta a listát, mintha ettől Clara néni újra életre kelhetne.

− Anya! − szólalt meg újra, ezúttal a hangja megremegett. − Hol van mindenki?

A csendet Hallie papucsának halk csattogása verte fel, ahogy végigsietett a keményfa padlón, és a ház déli oldalán található konyha felé indult. Ez volt a család kedvenc gyülekezőhelye, ahonnan pazar kilátás nyílt a csillogó öbölre. A ház teljes hátsó részét elfoglaló konyhát egy óriási faasztal uralta, amelynél akár tizenhatan is kényelmesen elfértek. Az asztal közepén még ott állt a váza, amit a temetés után küldött valaki részvétnyilvánításként. Mostanra már csak pár elszáradt növényi szár és rezgő árválkodott benne, a többi virág eltűnt.

A hátsó ajtó, akárcsak a bejárati ajtó, tárva-nyitva állt, és a verandára vezető szúnyoghálós ajtót hangosan csapkodta a szél. Hallie az ajtóhoz lépett, és megérezte a beáramló forró levegőt. Kilépett a verandára, becsukta maga mögött az ajtót, és feltette a napszemüvegét, ami eddig a feje tetején pihent. A nap kegyetlen erővel tűzött a puha homokos partra, amely gyöngyszínű szalagként kígyózott a félsziget körül. Robby lent volt a tengerparton, és a homokban játszott, a többiek pedig a világítótorony túloldalán, a móló végén található filagóriában álldogáltak, a békés öböl közelében, ahol egykor Hallie úszni tanult.

− Ó, Hallie! Végre megjöttél! − kiáltotta az anyja, és integetett neki a birtok távoli végéből. − Gyere gyorsan, segíts! Baj van Hank bácsival.

Anya hangja feszült volt, minden egyes szavában ott vibrált az aggodalom, és Hallie még ilyen távolságból is kihallotta belőle a pánikot. Azonnal félresöpört minden addigi gondolatot, most csak a jelen pillanatra összpontosított. A lábai ösztönösen mozdultak, ahogy futni kezdett, és átvágott a hatalmas gyepen, a part felé, ahol anya és Sydney éppen Hank bácsit támogatták a stégen.

Miközben a móló felé rohant, minden lépésnél kétségbeesés és bizonytalanság járta át. Hank bácsi mindig olyan volt számára, mint egy apa, főleg azok után, hogy a saját apja elhagyta őket, amikor ő még csak hároméves volt. A Flynn család egyetlen tagja sem volt sikeres a szerelemben, kivéve Clara nénit, aki Hank bácsi oldalán megtalálta a boldogságot. Mert Hank bácsi más volt. Ő jó ember volt. Mindig ott állt mögöttük, megbízhatóan, akár a felkelő nap. Hallie azt remélte, hogy amikor megérkezik, a nagybátyja ott ül a zongoránál, vagy az újságját olvassa a hátsó verandán, mint régen. Ehelyett a legrosszabb rémálmába csöppent.

Odaért a stéghez, ami gyerekkorában még végtelen hosszúnak tűnt, most viszont sokkal rövidebbnek érezte. Hallie végigfutott rajta, ügyelve arra, hogy ne csússzon el a papucsában, amely izzadt lábához tapadt a fullasztó hőségben.

Amikor a filagóriához ért és megállt Hank bácsi mellett, anyja éppen fölé hajolt, Sydney pedig a kezét fogta, miközben a férfi erőtlenül, összeroskadva ült a padon.

− Mi történt? − kérdezte Hallie zihálva.

Már az első pillanatban megdöbbent Hank bácsi látványától. Törékeny volt, és csontsovány, és semmi nem maradt abból a hatalmas, erős férfiból, aki mindig a család védelmezője volt. A válla előreesett, ahogy lassan felnézett rá. A bőre olyan fakó volt, hogy szinte áttetszőnek tűnt. Mikor lehetett utoljára szabad levegőn? A gondolat fájdalmasan hasított belé, sírás fojtogatta. A gyász, ami mindannyiukat sújtotta, hirtelen teljes erővel rázúdult. Összeszorította az ajkát és kihúzta magát, így próbált uralkodni az érzésein, hogy ne omoljon össze.

− Csak egy kicsit megszédültem, ennyi az egész − mondta Hank bácsi rekedten. A hangja élettelen volt, és mérhetetlenül üres, egyáltalán nem emlékeztetett arra a bátorító hangra, amely egykor úgy biztatta őt, amikor először tekert egyedül végig az úton a biciklijével, miután Hank bácsi elengedte az ülés hátulját. Sydney aggódó pillantást vetett rá, úgy, hogy Hank bácsi ne lássa.

− Megszédült, amikor ki akart jönni elénk − magyarázta anya, és az arca ugyanolyan feszült volt, mint reggel, amikor bepakoltak a kocsiba. − Amint beérünk vele a házba, hívom az orvost.

− Ne beszéljetek úgy rólam, mintha itt sem lennék − méltatlankodott Hank bácsi.

− Sajnálom − felelte anya, és azonnal feléje fordult.

Hank bácsi arcán megbánás suhant át, aztán elfordította a fejét, és a korláton túli vízre meredt. A tengerparti hullámok fáradhatatlanul csapkodtak alattuk, ahogy mindig is tették. A világ nem állt meg, csak az ő életük hullott darabjaira. Hank bácsi fáradtabbnak és megviseltebbnek tűnt, mint a temetésen. A szeme kivörösödött, mintha már túl sok könnyet hullatott volna, és most már csak az üresség maradt benne.