Balatoni József

Tanár vagyok! És?

részlet

Budapest, 2023

Copyright © Balatoni József, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022
Minden jog fenntartva!

Borítófotók: Hajas Orsolya
Borítóterv: Németh Károly, Relatív
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu
ISBN 978 963 475 762 7

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Már megszületni sem volt könnyű

Mezítlábasan a porban

Akad a fogaskerék

A rabló, aki nem tudta, hogy pandúr lesz

Színház az egész világ

Nem, nem és nem. Aztán de

Félni, rettegni, majdnem belehalni

Enélkül nem megy?

Magasról mélybe kiúttalanul

Szerepben lenni

Így aztán biztosan nem

A tökéletlenség tökéletessége

Az én kis világom

Egy tanár ilyet nem tesz

Kések a hátamban

Te vagy az?

Gyerek nélkül nem vagy teljes

Ülj le, egyes!

Négy fal között

Kell egy ügy!

A külső nem számít – de

A jojó hülye játék

Kendőzetlenül, csak úgy lehet

Te meleg vagy?

Humorral könnyebb

Ön menedzsel? Önmenedzsel?

Egy pillanaton múlik az egész

A nagy tanító

Háború járvány idején

Az örök lázadó

A nemzet napszámosa

Szerelem és egyéb állatfajták

Otthon van bennem a lelkem

Reményhal

Előszó

Amit most a kezedben tartasz, kedves olvasó, az vagyok én, úgy igazán, az eddigi harmincöt évem esszenciája. Az életem eddig is tele volt hullámhegyekkel és hullámvölgyekkel, néha egy pillanat alatt változott az irány. Közben pedig a felnőtt életemet végigkíséri az az általános vélekedés, a „mert neked olyan könnyű” kezdetű mondat, hisz az emberek csak annyit látnak, hogy minden az ölembe hullott, minden olyan könnyedén megy nekem, legyen szó tévéről, könyvekről, előadásokról, magánéletről. Úgy gondoltam, hogy el kell oszlatnom ezt a tévhitet – ha az egyáltalán –, de legalábbis árnyalnom kell a rólam kialakult képet. Ez a könyvem az, ami a legnehezebben és egyben a legkönnyebben született meg eddig. 2020 nyarán találtam ki, hogy meg szeretném írni, és azonnal elkezdett dübörögni bennem a gondolat, hogy a „hetedik te magad légy”. Tisztán emlékszem, hogy úszkáltam egy wellness hotel medencéjében, és hatalmas erővel jött az érzés, hogy nekem írnom kell. Addigra már elkészült egy előadásom, ami rólam szólt, a nehézségeimről, a kudarcaimról, a padlóról való felállásaimról. Életemben nem álltam ilyen nehezen színpadra, mint akkor, hisz előtte sosem beszéltem magamról, pláne nem ilyen őszintén. A nyaralásról hazatérve azonnal a laptop elé ültem, nyitottam egy dokumentumot, leírtam a főcímet, meg a fejezetcímeket. Aztán olyan dolog történt velem, ami előtte soha: nem jött semmi. Kereken két évig egy betűt sem írtam, csak mindig gondoltam rá, hogy írni kellene, de nem ment. Mindig volt más, mindig volt fontosabb. Aztán életem egyik legmélyebb időszaka következett, ami, ha akkor elkezdem írni a könyvet, akkor igazából bele sem kerül, mert mire megéltem, már a polcokon lett volna a kötet. De nem lett. Két év elteltével pedig a rejtélyes fejezetcímek alapján fogalmam sincs, hogy mire gondoltam akkor, amikor ezeket leírtam. Mind a mai napig gondolkodom, mit jelenthetett akkor a „Július van” kifejezés, de nem jöttem rá.

Sokan mondták, hogy a szavaimnak, gondolataimnak mekkora ereje van, milyen hatást tudok kiváltani az emberekből, miért nem írok motivációs könyvet. Nem akarok megbántani senkit, de nekem már a kifejezéstől is futkos a hideg a hátamon. Mert ha azt mondom, hogy ez egy motivációs könyv, akkor aki megveszi, már alapból elvárásokkal áll neki, hisz egy ilyen könyvnek motiválnia kell. És ha nem? Akkor mi történik? Én pedig nem szeretnék senkinek sem csalódást okozni, csak leírni azokat a gondolatokat, érzéseket, amik bennem vannak. Külön öröm, ha a könyvem valakit inspirál, hatást vált ki belőle, és elindít benne is egy gondolatot, egy érzést, vagy éppen a változtatás felé vezető útra tereli, de nem fog mindenkire így hatni. Sőt, lesz, akit dühíteni fog, lesz, aki utálni fogja, és lesz, akiben pedig pozitív érzéseket fog kelteni. Ahogyan én magam, a személyiségem, írásaim, mondataim is mindig kettős hatást váltanak ki az emberekből.

Igen, ez a könyv pontosan olyan lett, amilyen én vagyok. Voltak nehézségek, voltak megakadások, bizonytalanságok írás közben. Néha csak úgy szaladtak ki az ujjaim alól a betűk, máskor csak bámultam a monitort, és semmi sem ment. Volt, hogy sírva álltam fel, volt, hogy nagyokat nevettem, volt, hogy dühömben majdnem töröltem az egész kéziratot, mert azt éreztem, hogy nem akarom megtenni, nem akarok szembenézni magammal, a gyengeségeimmel, a kudarcaimmal újra és újra, és nem akarom ennyire kiadni magam. Olyan érzés ez, mintha több ezer ember elé állnék ki meztelenül, úgy, hogy semelyik részemet sem tudom takargatni, minden látszik, minden apró és nagy hiba is. Bár írás közben volt olyan pillanat, amikor azt éreztem, hogy sokkal szívesebben állnék bármekkora tömeg elé meztelenül, mintsem ezeket a sorokat olvassa bárki.

Végül mégis itt a könyv, minden betűjével, súlyával és könnyedségével. Mintha egy angyal szállt volna le, és buzdított volna, hogy írnom kell, miközben azért a kisördög is végig ott ült a vállamon – ahogyan egész életemben ez a kettősség határozza meg a tetteimet, érzéseimet, gondolataimat, az egész lényemet. Az biztos, hogy tényleg olyan lett, amilyen én vagyok: őszinte, érzelemmel teli, bohém, mély és még sorolhatnám a jelzőket. Mivel olvasóként nem szeretem a hosszú előszavakat, és főleg nem bírom a spoilerezést, így inkább befejezem, és hagyom, hogy velem tartsatok ebben a múltbéli, egyben belső úton, ami nekem hatalmas nagy terápia is volt egyben. És talán közben ti is eljuttok egy olyan helyre, amit már rég eltemettetek magatokban, vagy eddig féltetek szembenézni vele.

Már megszületni sem volt könnyű

Az az általános vélekedés a sikeres, tehetséges vagy éppen gazdag emberekkel kapcsolatban, hogy nekik csak megszületni volt nehéz, az élet a tenyerén hordozza őket, minden az ölükbe hullik, nekik minden könnyen megy. Az emberek sokszor nem hajlandóak a dolgok mögé nézni, meglátni azt, hogy más élete sem könnyebb, csak más. Mert ugye amíg nem járunk a másik cipőjében, nem éljük az életét, addig nem is tudjuk, hogy neki milyen lehet, nem tudjuk, milyen nehézségekkel, vívódásokkal kell szembenéznie annak, akinek látszólag csodálatos élete van. Pedig milyen jó lenne, ha mindenki beszélne a problémáiról, a démonokról, amikkel meg kell küzdenie adott esetben nap mint nap!

Ahhoz, hogy az ember az életéről teljes képet kapjon, egészen a születésig kell visszamenni. Nagyon sok kutató és szakember foglalkozik ezzel a témával, sőt a transzgenerációs kutatások még sokkal régebbre mennek vissza, akár az anyaméhben ért hatások vizsgálata kapcsán. Én nem vagyok se kutató, se szakember, szóval ne számítsatok tőlem mély elemzésekre, tudományos fejtegetésekre, de még messzemenő következtetésekre sem. Egyszerűen magammal nézek szembe, mesélek mindenről úgy, hogy közben fejtegetem, miket is váltanak ki belőlem ezek a felismerések.

Rám hatványozottan igaz, hogy nehéz volt megszületnem. Sőt, igazából meg sem kellett volna születnem. A történet kezdete elég sztenderd, pláne a nyolcvanas években. Adott egy fiatal pár, akik évek óta nagyon szerették egymást. Aztán véletlenül összejött egy gyerek, mondhatni, becsúszott. A fiú ekkor alig 18 éves volt, a lány pedig 19. Még nem akartak gyermeket, de ha már így alakult, akkor nagy örömmel vették, hogy szülők lesznek. Szilveszterkor, egyik háztól a másik felé tartva vallotta be a kapatos fiú a szüleinek, hogy meg fog nősülni. Az első döbbenet után bejelentette azt is, hogy gyermeke lesz. A világ legboldogabb emberének érezte akkor magát az a fiatal férfi, az én édesapám, ahogyan a fiatal nő, az én édesanyám is. Mindenki hülyének nézte őket, az egész család az ellen volt, hogy a gyermekük megszülessen, hogy én megszülessek. Túl fiatalnak tartották őket ahhoz, hogy vállaljanak. Ők mégis kitartottak egymás mellett, és mellettem is. Közben összeházasodtak, és nagyon boldogan vártak. Milyen érdekes az élet! Később már mindenki, aki eredetileg nem is akarta, hogy én legyek, büszke volt rám, mindenki örült a sikereimnek. Azt hiszem, már akkor, abban a pillanatban eldőlt, hogy nekem egész életemben küzdenem kell, ahogyan a szüleim küzdöttek értem, és hogy egész életemben bizonyítani akarom majd azt, hogy végül is jó döntés volt megszületnem. Persze ha nem így történik, akkor én nem lennék, és akkor ezek a sorok sem lennének, szóval nem tudhatjuk, mi lett volna, ha… Igazából amúgy sem szeretem ezt a kérdést, teljesen felesleges azon agyalni, hogy mi történt volna.

Tanárként azonban egy kicsit más álláspontot kell, hogy képviseljek, annak ellenére, hogy az életemet a szüleim állhatatos küzdelmének köszönhetem, és igazából a végeredmény nem is lett olyan rossz. Nagyon nagy hangsúlyt fektetek a szexuális felvilágosításra, a megelőzés fontosságára, a kellő időben és módon elvégzett edukációra. Hisz osztályfőnökként az is nagy feladatom, hogy tegyek róla, nehogy idejekorán váljanak a diákjaim szülővé. Az már másik kérdés, hogy mit is jelent az idejekorán. Hol van az megírva, hogy kinek mikor kell szülővé válnia, mi az ideális időpontja a gyermekvállalásra? Abban biztos vagyok, hogy a kamaszkor nem az. Lehet, hogy 30-40 évvel ezelőtt még más volt a trend, de 2022-ben már más idők járnak, legalábbis ebben a témakörben biztosan. Bár a születésem körülményeit figyelembe véve nem biztos, hogy én vagyok az, aki a leghitelesebben tudja képviselni ezt az álláspontot. A szüleim sosem panaszkodtak, sosem beszéltek arról, nekik milyen érzés volt, nem mondták el, milyen volt egy pillanat alatt feladni a fiatalkorukat, az álmaikat, és szülővé válni. Rengeteg mindenről beszélgettünk már, de erről soha. Pedagógusként sajnos látunk ilyen helyzeteket, megéljük, hogy egy diákunk állapotos lesz, vagy éppen apai örömök elé néz szinte még gyerekként. Sokszor csak akkor derül ki, amikor bármit is szeretnénk tenni, már nem lehet, már késő. Hiába a rengeteg felvilágosítás, az internet adta lehetőségek, a gyerekek a legritkább esetben gondolnak arra, hogy egy-egy felelőtlen éjszakának egész életre kiható következménye lehet, és nem ismerik fel, hogy terhesek, csak akkor, amikor már nagyon egyértelmű mindenki számára. Őszintén, fogalmam sincs, mit tennék, ha egy diákom elém állna azzal, hogy gyermeke lesz, és meg szeretné tartani. Nem tudom, mit mondanék neki, mi lenne a jó és bölcs tanács ebben a helyzetben. Egy biztos: nem hagynám magára, mellette lennék, segítenék neki, hogy a lehető legjobb döntést hozza meg a végén. Még akkor is, ha én magam sem tudom, ilyen helyzetben mi a jó döntés.

A védekezés fontosságát nem lehet eléggé hangsúlyozni, és igazából tehetünk bármit, akkor is előfordulnak balesetek, még a legfelkészültebb emberekkel is. Velem is volt már ilyen, és mind a mai napig emlékszem, mit éreztem akkor, hogyan éltem meg. Már egyetemista voltam, amikor egy fülledt éjszaka után reggel azzal szembesültünk a mellettem fekvő hölggyel – aki történetesen nem is volt a párom, csak néha találkoztunk –, hogy felelőtlen módon mind a ketten azt hittük, a másik védekezett, és végül egyikünk sem tette. Igen, a lehető legklasszikusabb sztori ez, ahol nem számít, ki mennyire intelligens, mennyi idős. Azonnal elmentünk orvoshoz, hogy a 72 órába beleférve megtegyük, amit ilyenkor meg kell tenni. Nem is gondolkodtunk másban, csak ebben. Ott ültünk, és egyre jobban mentünk össze, miközben a nőgyógyász minősíthetetlen stílusban kioktatott bennünket arról, hogy mennyire felelőtlenek vagyunk, és úgy kell nekünk, ha ennyire idióták vagyunk. A dühtől szinte szólni sem tudtam, remegett mindenem, annyira megalázó helyzetben éreztem magam, mindezt egy orvostól, akihez azért mentünk, mert segítséget reméltünk, és persze végül meg is kaptunk. Ott és akkor megfogadtam, hogy bárki kerül ilyen helyzetbe körülöttem, én soha nem leszek leereszkedő vagy kioktató vele, mert az a lehető legrosszabb megoldás. Szóval tanárként ez az élmény egy életre meghatározott, sosem tudnék úgy beszélni egy diákommal, ahogyan az az orvos beszélt velünk.

(Ebből a kitérőből is láthatjátok már, hogy milyen lesz ez a könyv: rapszodikus, elkalandozó, néha keszekuszán átszőtt írás esik ki a kezeim közül, a fejemből.)

De vissza az eredeti témához! Eljött a születésem pillanata, 1987. augusztus 16-án, 13:35-kor. Hatalmas riadalmat keltettem, mert bőven idő előtt döntöttem úgy, hogy nem várok tovább, elindulok, megnézem, milyen ez a világ. Amúgy ez is nagyon jellemző rám: ha valamit eldöntök, akkor azonnal belevágok, és nem érdekelnek a körülmények, nem érdekel, ki mit gondol, csak megyek a saját fejem után. És ez is már a születésem pillanatában eldőlt, már ott kiderült, milyen vagyok. Mondjuk, az igazsághoz hozzátartozik az is, hogy félúton aztán meggondoltam magam, és mégsem akartam kijönni, ami majdnem mindkettőnk életébe került. Talán ezért van az is, hogy ha valamibe belevágok, akkor nem futamodom meg, nem fordulok vissza, elmegyek a falig, aztán neki a falnak, egészen addig, amíg át nem töröm. Tényleg mennyi mindent meghatároz életünk első néhány momentuma!

Anyukám elmondása szerint szülés közben néha nem tudta, hogy sírjon vagy nevessen, mert egy színes bőrű orvosnál szült – Veszprémben akkor ő volt az egyetlen külföldi származású orvos –, aki nagyon törte a magyart, és csak annyit tudott mondogatni, hogy „Nyomnííí, nyomnííí”. Anya pedig tette, amit tennie kellett. Én nem sírtam fel, nem vettem levegőt, közben pedig anyát azonnal elaltatták, mert életmentő műtétet kellett végrehajtani rajta, belém meg próbáltak életet lehelni. Apukám végig odakint izgult, és nem tudta, mi lesz. Aztán közölték vele, hogy az első három nap kritikus, a fia kis súllyal született, komplikációk léptek fel, és ha az első három napban nem kell Budapestre szállítani, akkor valószínűleg életben marad. Ezek a szavak olyan erővel hatottak apára, hogy a gondolatai csak ekörül forogtak abban a három napban, és csak reménykedni tudott, hogy minden rendben lesz. És úgy is lett. Végül hazavittek Papkeszire egy nyeszlett, etióp békát – így aposztrofáltak engem –, akire állítólag szitát kellett tenni, hogy ne vigye el a macska. Legalábbis a családi legendárium így őrzi a történteket. De már ekkor is megmutatkozott az élni akarásom, a küzdésem, ugyanis egy hónapos koromra bőven túlszárnyaltam a normál súllyal született gyerekeket, és a védőnő azt javasolta a szüleimnek, hogy ne adjanak nekem annyit enni… Ők persze csak adtak. Szép nagy gyerek lettem, úgy érzem.

Alig voltam pár hónapos, amikor apukám megkapta a behívóját, és elvitték másfél évre katonának. Annyi engedményt kapott, hogy nem az ország másik felébe, hanem csak Veszprémbe kellett mennie. Anya pedig rendszeresen bejárt velem a laktanyába, és valahol ott kezdődött a lázadásom, hisz én voltam az ország – valószínűleg – legfiatalabb csempésze. Szerencsére már elévült, szóval vállalhatom, hogy anya mindent az én pelenkáim között csempészett be apának, amit akkor nem lehetett bevinni, többek között a pálinkát is. Minden kiskatona ott várta a kapuban, hogy megérkezzek a szállítmánnyal, és ellássam őket minden jóval.

Nevetünk ezen, de azért gondoljatok bele, milyen kegyetlen rendszer volt, és milyen gyerekcipőben járt még Magyarországon a gyermek-fejlődéslélektan, hisz megtették azt, hogy egy kisfiútól másfél évre elszakították az édesapját, az édesanyának pedig magára kellett maradnia egy kisbabával. Bár egyáltalán nem emlékszem erre az időszakra, biztosan meghatározó volt, hogy az első két évben szinte csak az édesanyámmal voltam. Talán ezért is ennyire szoros mind a mai napig a kapcsolatom vele, és talán ezért kerültünk nehezebben közel egymáshoz apával. Szerencsére már nagyon szuper a kapcsolatunk, de sokáig érződött az a kimaradt és sosem pótolható idő, amit az akkori rendszer elvett tőlünk.

Hát, igen, tényleg nem volt könnyű megszületnem, nehezen indult az út, és később sem lett könnyebb. De ha már így alakult, akkor hozzam ki belőle a maximumot.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Gentium Plus – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0