A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: The Mother I Could Have Been, 2019

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Senki sem az, akinek látszik, 2020

Nem titok, amit ketten tudnak, 2021

A hazugság, ami utolér, 2021

Amit az idő sem gyógyít be, 2022

Egy házban az ellenséggel, 2022

A boldogság árnyékában, 2023

Copyright © Kerry Fisher, 2019

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-85-0

ELSŐ RÉSZ

2018

Türelem. Türelem. Türelem. Folyton ezt mondogatta nekem, mintha nem tudnám, hogy működnek az ilyen dolgok. Persze tényleg nem tudtam. Még sosem kellett megtalálnom senkit, aki eltűnt. Naivan azt feltételeztem, ha valakinek ez a munkája, akkor néhány órán át szöszmötöl valamit az interneten, aztán megtalálja a keresett személyt. Csakhogy úgy tűnt, nagyon sok Vicky Hall él a világon, és még egy magándetektívnek is – aki azt állította magáról, hogy a tűt is megtalálja a szénakazalban – több időre van szüksége ahhoz, hogy a nyomára bukkanjon, mint gondoltam. Nem tetszett, amikor megkérdezte, miért akarom megtalálni őt. Senkinek sem mondtam el a valódi tervet. Amikor a család többi tagja kérdezte, azt feleltem, már jó ideje gondolkodom azon, hogy újra együtt legyen a család. Nem akartam senkinek elmondani a pontos okát. Nem kockáztathattam meg, hogy Vicky megtudja az igazat. Eljátszottam az elérzékenyült anyát, és azt feleltem, megszakadt a kapcsolatunk, de úgy érzem, ideje, hogy hazajöjjön hozzánk, ahová tartozik. A magánnyomozó szkeptikusnak tűnt. Folyton azt mondogatta, hogy általában jobb eredményt ér el, ha az egész történetet ismeri. Én viszont nem árulhattam el neki. Már így is nehéz lesz rábeszélnie Vickyt, hogy visszajöjjön, semmi szükség rá, hogy még jobban elijessze őt a tényekkel. Hozzánk hasonlóan Vicky is megdöbbenne, milyen sok minden megváltozott, amióta utoljára találkoztunk.

Elmosolyodtam, és lesöpörtem a megjegyzését egy kérdéssel:

– Ismeri bármelyikünk is az egész történetet? Vagy mindannyian csak a legjobb oldalunkat próbáljuk mutatni?

Azután sírva fakadtam, és azzal mentegetőztem, hogy teljesen összetört a szívem.

Ami persze igaz volt, bár nem amiatt, amit ő gondolt.

Felajánlottam, hogy megduplázom a fizetségét, ha egy hónapon belül megtalálja.

Oldalra biccentette a fejét.

– Van valami oka annak, hogy ilyen sürgős?

– Nem akarok több időt elpazarolni.

Nem csak arról volt szó, hogy nem akartam. Nem tehettem meg.

Vicky

2009 júliusa

Az egyetemi diplomaosztóm után – amelyet az anyám „már annyira várt”, de mégsem jelent meg rajta – másnap a lakótársam, Liv szüleinek elegáns szállodájában villásreggeliztem. Az anyja, Fiona túláradóan vidám volt, mintha „az ünnepi reggelit mi álljuk, Vicky, kérsz egy Buck’s Fizz koktélt?” kérdés kárpótolhatna azért, hogy előző nap megint én voltam a különc, a furcsa szerzet, akinek a szülei nem voltak ott, hogy lássák, amikor a lányuk átveszi az angolirodalom-diplomáját.

Az esemény kezdete előtt huszonöt perccel anya száma jelent meg a telefonom kijelzőjén.

– Anya? Hol vagy?

Ő felsóhajtott, és ebben a sóhajtásban minden benne volt. A hirtelen jött és kelletlen igazság, hogy anya nem az egyetemi könyvtár előtt állva hív fel, nem forgatja ide-oda a fejét azon tanakodva, hogy jobbra vagy balra kell-e mennie, hogy odaérjen hozzám. A szavai nem pár száz méterről hallatszottak.

– Drágám, annyira sajnálom! A kórházból hívlak.

Hátat fordítottam a vidám kis csapatnak.

– Miért? Csak nem balesetet szenvedtél? – Rémület söpört végig rajtam, még erősebben nyomtam a fülemhez a telefont, mintha azzal elérnék hozzá.

– Emilyről van szó. Épp, amikor indultam, leszaladt hozzám, hogy elbúcsúzzon, és leesett a lépcsőn. Eltörte a csuklóját, és csúnyán beütötte a fejét.

Meg kellett volna kérdeznem, hogy jól van-e a mostohatestvérem, mégis az a kérdés bukott ki belőlem:

– Ezek szerint nem jössz?

– Annyira sajnálom, Vicky! Próbáltalak korábban is hívni, de nem volt térerő a kórházban, Emily pedig sírt, és nem hagyhattam magára. Még csak most szabadultam el. Annyira sajnálom, hogy csalódást okozok neked! Tényleg nagyon szerettem volna ott lenni.

Nem mondtam rá semmit.

Anya hangjába fáradtság vegyült, valamint egy leheletnyi bosszúság, hogy nem könnyítem meg a dolgát, amikor Emily megsérült.

– Majd kárpótollak érte, ígérem! Csinálj nagyon sok fotót a kedvemért! Kérd meg az egyik barátodat, hogy fotózzon le, amikor a színpadon vagy!

– És mi lesz az összes cuccommal, amit haza kell vinni? – lábadt könnybe a szemem.

– Nem tudod egy részét hazahozni a vonaton? A héten Iannek szüksége van a kocsira, azzal jár dolgozni.

Biztosra vettem, hogy ha anyának el kellett volna vinnie Joey-t vagy Emilyt valahová, Ian megoldotta volna, hogy egy napig autó nélkül maradjon.

– De holnap vissza kell adnom a lakáskulcsot. – Pánikba estem, ezért élesebb és ingerültebb lett a hangom, mint amennyire valaha is megengedtem.

– Nem tudnád ideiglenesen elvinni valahová, aztán a hétvégén majd elmennénk érte? Sajnálom, Vicky, most mennem kell, az ápolónő most szólt. Érezd jól magad ma! Alig várom, hogy elmeséld, milyen volt. – Az utolsó mondat már tompán és halkabban hallatszott, mintha elvette volna a telefont a fülétől, hogy visszategye a táskába, és valaki másnak legyen jó anyja.

Félrehúzódtam, kavargott bennem a düh, kétségbeesetten próbáltam csillapítani. Néztem a többi anyát, ahogy egymásnak mutogatták a gyerekeiket, apákat, akik cinkosan egymásra mosolyogtak, amikor elmentek a többi szülő mellett, és pezsgővel teli poharakat vittek óvatosan. Összekötötték őket a gyerekeik, akikre büszkék voltak. Az iskolatársaim arca idősebb, ráncosabb arcokról néztek vissza rám. Láttam, hogy valaki az anyjától örökölte a kiálló fogait. Másvalaki az apjától a dús, sötét szemöldökét. És amire a legirigyebb voltam, azok az egyforma gesztusok voltak, a vidámság, az, hogy ugyanúgy lendítették a kezüket, hogy nyomatékosítsanak valamit. Mindazok a jelek, amelyek arra utaltak, hogy egy családhoz tartoznak, hogy bárhol vannak is a világon, visszatalálnak egymáshoz. Felismerik egymást, és könnyedén visszaszoknak anélkül, hogy bármit is változtatniuk kellene magukon.

Nekem azonban mástól kellett kölcsönöznöm ezt az egységet. Éppen ezért voltam most itt. Nem anyával beszéltem meg az előző napi ünnepség apró részleteit, hanem Livvel és a szüleivel töltöttem az időt, akik nemcsak a jeles napra voltak képesek eljönni, de itt is maradtak, hogy segítsenek a lányuknak összepakolni.

Liv keze megállt a levegőben félúton a szájához egy darab sült szalonnával, amikor az anyja bejelentette, hogy a nyáron én is csatlakozom hozzájuk „egy-két hétre” Korfura. Félretettem a félelmemet: előző este Fiona meghívott magukhoz, egészen addig, amíg munkát nem találok. Megköszöntem, és reméltem, hogy Liv nem bánja, és meg tudom oldani, hogy ne legyek az útjában és ne akaszkodjak rá. Liv úgy vonta meg a vállát, hogy arra gondoltam, talán csak képzeltem azokat az estéket, amikor hajnalban együtt botorkáltunk haza a városból, a fülemben még dobolt a zene, a lábamban még benne volt a boogie, ő pedig megtántorodott, és azt mondta: „veled mindig olyan jól szórakozom”. Vagy azt az éjszakát, amikor a karjaimban sírt, mert Pete-ről, a zongoristáról – „ó, te jó ég, Vicky, hallanod kell, ahogy játszik!” – kiderült, hogy egy hatalmas nagy pöcs. „Még csak rám sem nézett. Tovább csókolta azt a csajt, mintha soha nem is feküdtünk volna le egymással.” Vagy azt, amikor nem mentem be az előadásra, mert segítettem neki megírni az esszéjét. „Köszönöm, Vick, csúcs vagy. Nem tudom, hogy hanyagolhattam el ennyire.”

Liv langyos reakciója ellenére azonban nem akartam hazamenni. Ott akartam maradni velük, amíg meg nem bánják, hogy meghívtak. Amíg meg nem értik, hogy milyen érzés ez nekem. Azon töprengtem, vajon anya belegondolt-e később egyáltalán, mi történt a holmimmal. Bizonyára azt feltételezte, hogy megoldottam, kitaláltam valamit, ahogy mindig, és elintéztem úgy, hogy neki nem kellett belefolynia. Alig vártam, hogy halljam megdöbbenni, azt a meglepett levegővételt, amikor közlöm vele, hogy mindenemet egy hajléktalanokat segítő szervezetnek ajándékoztam, köztük azt a régi tévét is, amit Ian alig akart ideadni. Félt, hogy Emily és Joey talán lemaradnak valamiről, mert egyszer végre én élveztem elsőbbséget. Ez a dac egyszerre volt felszabadító és félelmetes. Nem is tudtam, hogy ilyen bátor is tudok lenni.

*

Alig egy héttel később már a Gatwick repülőtéren voltam egy bőrönddel és egy hátizsákkal. Az utóbbit az utasfelvételi pult alkalmazottjának nagy csalódására sikerült begyömöszölnöm a táskaméretezőbe.

Nem akartam, hogy anyám a rendőrséggel kerestessen, mert eltűntem, ezért írtam neki egy üzenetet:

Változott a terv, idén nyáron utazgatni fogok. Majd jelentkezem.

Perverz örömet okozott, hogy nem válaszoltam a rémült üzeneteire. Hová mész, Vicky? Hívj fel! Valahányszor kinyomtam a hívást, harcot vívott bennem az elégedettség és a vágy, hogy halljam, amint megnyugtat, Emilynek és Joey-nak nagyobb szüksége van rá, mert még kicsik, de attól még engem is ugyanúgy szeret.

Amikor megérkeztünk Korfura, és megláttam a kőburkolatos padlójú, meszelt falú házat a tengerre néző körerkélyével, és elém tárult egy szinte már közhelyesen gyönyörű görög kép, ahogy a szikrázó tengeren halászhajók ringatóztak, már nem sokat gondoltam rá.

Úgy tűnt, Liv örül, hogy ott vagyok, bár rosszulesett, mennyire lelkesedik a leendő munkájáért, egy diplomás könyvelői állásért.

– A céges lakásnak a folyóra néz az erkélye! – Már el is felejtette az elmúlt két évet, amikor együtt laktunk, olyan jelentéktelen lett számára, mint néhány fiú, akik egy rövid időre megfordultak az ágyában vagy a fürdőszobánkban hánytak, és büdöset hagytak maguk után a vécében.

Szerettem volna megkérdezni tőle: „És mi a helyzet velem? Engem is elfelejtesz?” Tudtam, hogy én nem felejtem el őt. Imádtam a magabiztosságát, ahogy az egyetemi társalgóban törökülésben a földön ült, mert nem volt szabad szék, és az embereknek ki kellett kerülniük őt, mégsem nézett fel egyszer sem, hogy nincs-e útban, nem érezte szükségét, hogy a lába alá húzza a táskáját és kisebb helyet foglaljon el. Számomra Liv családtag volt. Ő azonban lenézően, szinte bántóan gyorsan próbált továbblépni a következő életszakaszába, mintha az otthoni maximális biztonság egy eszeveszetten gyors eltávolodásra ösztönözte volna attól, amije van. Olyan kalandok felé vette az irányt, amelyek nyilvánvalóan sokkal izgalmasabbak voltak, mint a jelen.

Miközben kezdtem megszokni egy másik család ritmusát, észrevettem, hogy a feltétel nélküli szereteten nyugvó, jóindulatú mellőzés a jellemző rájuk. Amennyire meg tudtam állapítani, Liv szüleit sokkal jobban érdekelte, hogy a hűtőben legyen elég bor, mint az, hogy mi hol vagyunk vagy hány órakor megyünk haza. Liv és én gyakran sétáltunk a tengerparton napkeltekor, miután Kassiopi bárjaiban buliztunk egész éjszaka. Sosem hallottam, hogy akár egyszer is megszólalt volna a telefonja, és az anyja megkérdezte volna tőle, hol van. Liv mégis magabiztosan foglalta el a helyét a világban. Ha én egyszer is kimaradtam éjfél után, anya azonnal üzenetet írt, tudakolta, hol vagyok, bár a mögöttes jelentés mindig érezhető volt: „Ne ébressz fel minket, amikor hazajössz!” Azt hittem, örülni fog, hogy nem vagyok otthon a nyáron és nem zavarom őket, de folyton hívogatott, rendszeresen villant fel a telefonomon az „Anya” felirat. Végül elárultam neki, hogy Liv családjával vagyok Korfun, csak hogy ne zaklasson többé, és ne legyen kínos, hogy az anyám hív, amikor épp fiúkkal beszélgetek egy bárban.

Körülbelül két héttel Korfura érkezésem után Liv megemlítette, hogy elmennek egy „családi vacsorára”. A hangsúlyából nem tudtam megállapítani, hogy ebbe én is beletartozom-e, vagy sem, ezért inkább biztosra mentem:

– Nagyszerű, ne aggódj, én majd elleszek itt, vagy elmegyek sétálni.

Liv összevonta a szemöldökét.

– Istenem, ne játszd már az áldozatot egyetlen este miatt! Két hete ingyen nyaralsz nálunk, szóval szerintem nem túlzott igény, hogy időnként nélküled menjünk el valahová.

Felültem, bekapcsoltam a bikinifelsőmet, miközben ismét eltöltött az érzés, hogy nem tartozom ide, hogy tévesen úgy gondoltam, vannak, akik örülnek a társaságomnak.

– Nem panaszkodtam. A családod igazán nagylelkű velem. El tudom foglalni magam, nem kell gondoskodnotok rólam.

Liv ingerülten felsóhajtott, aztán nagy csobbanással beugrott a medencébe. A víz felforrósodott bőrömre fröccsent. Felmászott a víz tetején lebegő felfújható fotelre, és ott feküdt, a nap felé fordította az arcát. Majdnem megkérdeztem, hogy szeretné-e, ha elmennék, de féltem, mit válaszolna. Az anyja mindig lazán legyintett, és a hűtőre mutatott: „Szolgáld ki magad, bármit ehetsz, amit csak akarsz, Vicky, kóstold meg azt a joghurtot… az istenek eledele!”, valójában azonban hallottam, amikor Liv apjának odasúgta, „Nem gondoltam, hogy egész nyáron itt lesz.” Liv úgy fröcskölte a vizet a kezével, mint egy macska, amelyik éppen lecsapni készül. A hőség ellenére megborzongtam, hogy megint én vagyok az az ember, akit mások csak eltűrnek, talán sajnálnak is, valójában azonban nem igazán kedvelnek.

Aznap este Liv anyja meglepődött, hogy nem tartok velük. Elmosolyodtam.

– Tényleg semmi baj, rám fér már egy csendes este itthon. Nem akarok betolakodni a családi programba.

– Szívesen látunk – vonta meg Fiona a vállát.

Ami nem volt igaz.

Mihelyt elmentek, kiültem a medencéhez, befújtam magam szúnyogriasztóval, és próbáltam azt a pszichothrillert olvasni, amit Liv anyja adott kölcsön. Azonban megint visszatért a korábbi pánik, az érzés, hogy visszaéltem a vendégszeretetükkel és csak a terhükre vagyok, tönkreteszem a nyarukat. Olyan rég volt már, hogy természetesnek vettem a jogot, hogy ott lehetek valahol. Valójában akkor éreztem utoljára, mielőtt anya hozzáment Ianhez.

A part menti bárból odáig szűrődött a zene, csábított, hogy felálljak a nyugágyról. Felvettem egy mélyen kivágott fehér pólót, erősebben sminkeltem ki magam, mint szoktam, aztán elindultam lefelé a dombon a bárok felé. Kihúztam magam, úgy éreztem, merész és lázadó vagyok, valahogy magabiztosabb most, hogy Liv árnyéka már nem vetült rám. Intettem néhány pincérnek, akit már megismertem, éreztem, hogy hosszan utánam néznek, miután elmegyek mellettük. Elsétáltam Freddie bárjához a kikötőbe. Ott olcsó volt az ital, és mindig szólt a tévé, így volt valami, amit nézhettem. Gyakran láttam, hogy az emberek egyedül jönnek be, leülnek, beszélgetnek a pultosokkal, akik fiatalok voltak, barátságosak, és többnyire angolok vagy írek.

Leültem a bárpulthoz. Freddie, a tulajdonos azonnal ott termett előttem.

– Mit hozhatok neked? – Rendeltem egy sört. – Ma este egyedül? Hol van a barátnőd? Liv a neve, ugye?

Összeszorult a szívem. Mennyire jellemző volt ez az életemre! Ha valaki meglátott, csak arra a másik személyre emlékezett, akivel jobban szeretett volna beszélgetni.

– Az anyjával és az apjával ment vacsorázni.

– Nem a te világod? – kérdezte Freddie, és átnyújtotta a sört.

– Nem, nem igazán jönnek be a családi dolgok… nem látnak túl szívesen otthon – halkult el a hangom, a féligazság úgy lebegett előttem, mint egy elágazás az úton.

Freddie-t azonban a legkevésbé sem rázta meg ez az eltúlzott megállapítás, amely inkább volt hazugság, mint igazság. Megvonta a vállát.

– Én is alig találkozom a családommal. Nincsenek oda az utazásért, nekem meg nincs kedvem visszamenni a jó öreg Angliába. Egyébként itt nagyszerű a külföldi közösség. Sokáig maradsz?

Előadtam az „oda megyek, ahová a szél sodor” laza stílust.

– Nem tudom, mik a terveim. Talán felülök a kompra, és átmegyek valamikor Olaszországba. Majd meglátom, mire lesz pénzem. – Az egyetem utolsó évében felszolgálóként dolgoztam, és kerestem némi pénzt, amiből néhány hétig még kihúzhatom, ha továbbra is Liv családjánál lakom. Ő azonban úgy tervezi, két hét múlva visszamegy az Egyesült Királyságba, hogy elkezdje a könyvelői munkáját.

Freddie a bárra bökött a fejével.

– Akarsz itt dolgozni? Az emeleten van egy szoba. Csak egy kis raktárhelyiség, semmi extra, nekem viszont jól jönne egy plusz munkaerő.

Elmagyarázta a munkaidőt, hogy mit kell csinálni és mennyit keresek vele. De oda sem figyeltem rá. Semmi erőfeszítést nem igényelt, nem kellett olyan gyereknek lennem, aki mindig mindenkinek útban van, olyan barátnak, akivel jó elmenni időnként szórakozni, de ha állandóan ott van, akkor már terhet jelent. Izgatottan döbbentem rá, hogy én, Vicky Hall lehetek az a napbarnított lány a bárpult mögött, aki magabiztosan italokat tölt és táncolva lépked az asztalok között, akit mindenki irigyel, és rá nézve azt kívánja, bárcsak elcserélhetné a nehezen összekuporgatott kéthetes nyaralását egy gondtalan életre itt, a napfényes Korfun.

Másnap kiköltöztem. Megöleltem Livet, és a dinamika azonnal megváltozott:

– A szabadnapodon majd eljössz velem bulizni, ugye? Majd szólj, mikor tudsz beugrani hozzánk, hogy ússzunk egyet!

Az anyja szorosan magához ölelt, és külön gondot fordított arra, hogy megköszönje a növényt, amelyet neki vettem.

– Szeptemberig itt leszünk, látogass majd meg minket!

Furcsa, hogy el kellett mennem ahhoz, hogy szívesen lássanak.

*

Gyorsan berendezkedtem Freddie-nél, és egyre jobban lenyűgözött a saját bohém személyiségem. Amikor időm engedte, nőcsábászokkal beszélgettem a bárpultnál, és úgy éreztem, mintha zsonglőrként dobálgatnám életem hazugságait, amíg egyszer össze nem állnak, és meg nem mutatják az igazságot.

– Igen, itt vagyok, most diplomáztam. Jobb ez így nekem, nem szeretem, ha le vagyok kötve valahová. Ki tudja, mit hoz a jövő? Talán elmegyek Franciaországba a síszezonban. – Úgy mondtam ezt, mintha brutál nehéz fekete sípályákon zúgnék lefelé vagy síbot nélkül ugranám át a profikat, miközben akkor kerültem a legközelebb a síeléshez, amikor a helyi korcsolyapályán a korlátba kapaszkodva álltam.

De láttam azoknak a húszéves fiatal nyaralóknak az arcát, láttam, hogy irigység suhan át rajta, mert ők már visszaszámolták a napokat, mikor kezdődik el újra az ingázás. És láttam, hogy csodálják a bátorságomat, amiért én itt merek maradni a napsütésben úgy, hogy nem aggódom a jövő miatt. Persze azt nem tudták, hogy nincs hová hazamennem.

Ha bármikor a családra terelődött a beszélgetés, hogy hiányoznak-e nekem, mindig azt feleltem:

– Nem vagyok oda túlzottan a családért. – Furcsa büszkeség töltött el, hogy huszonegy évesen már én próbáltam egyengetni a saját utamat. Amikor Freddie igyekezett mélyebbre ásni, akkor is csak elfintorodtam, és azt feleltem: – Jószerével kidobtak otthonról, de szívességet tettek vele. – Aztán nevettem, élveztem ezt az újonnan megtalált, lázadó személyiséget, és tudomást sem vettem anya számtalan, válasz nélkül hagyott üzenetéről. Akartam én válaszolni rájuk, tényleg. Csakhogy a beszélgetés olyan nagyszabású lett volna, hogy nehezen tudtam elképzelni, vajon mivel indítanék. Ráadásul azt is tudtam, ha megnyugtatom, akkor megint megfeledkezik rólam és nem fog keresni többet.

Aztán egy este, amikor Freddie-vel befejeztük a takarítást a bárban, ahol még nagyobb piszok volt, mint máskor, mert mindenki ide jött focimeccset nézni, Freddie azt mondta:

– Maradj még egy kicsit!

Ott ültünk, koktélokat iszogattunk, figyeltük a csellengőket, ahogy kijönnek az éjszakai klubokból, időnként néztük a részeg verekedéseket és a párok közötti veszekedéseket, amelyeket az alkohol még jobban felfokozott. Olyan mondatok hangzottak el, mint „te mindig…” „láttalak…” „annyira unom már, hogy…”. Elképesztő, hogy még vannak, akik megházasodnak és évekig házasságban élnek.

Freddie hozzám hajolt.

– Igazi rejtély vagy számomra.

Istenem, a srác már ott megvett magának, hogy „rejtély”. Még soha nem éreztem magam ennyire lenyűgözőnek. Amikor megcsókolt, az az ember csókolt vissza, akinek engem tartott: játékos, incselkedő és fölényben lévő.

– Ágyba bújsz velem? – kérdezte bizonytalan hangon, mintha úgy gondolná, nem vagyunk egy súlycsoportban.

Nem tudtam félénken és szégyenlősen dadogva bevallani neki, hogy még csak egyetlen hosszú kapcsolatom volt, szinte végig az egyetem alatt és nem szokásom az alkalmi szex. Freddie-t annyira lenyűgöztem – „Még soha nem találkoztam hozzád hasonló nővel. Úgy tűnik, senkire sincs szükséged” –, nem akartam csalódást okozni neki. Felmentem gyönyörűen kimeszelt szobájába, a felkelő nap fényei beszűrődtek a redőny résein, és úgy viselkedtem, mintha a férfiak folyton kezüket-lábukat törnék, hogy lefekhessenek velem.

Azután az éjszaka után már nem mentem vissza többé a raktárszobába. Én lettem a pultos lány, aki a tulajjal jár. Aki néha késve ment dolgozni, mert épp csak kilépett a zuhany alól, Freddie pedig ott feküdt az ágyon, és azt mondta, „Nem tudok lemenni úgy, hogy folyton arra gondolok, te itt vagy fent. Olyan pazarlás lenne.” Úgy tettem, mintha tiltakoznék, aztán könyörögni kezdett, és egy örökkévalóság után most először éreztem úgy, hogy hatalmam van. Ráadásul egy nálam nyolc évvel idősebb férfi fölött. Aki már majdnem harmincéves. Borzas, sötét haját és tetovált karját elnézve arra gondoltam, szégyellném, ha anya vele látna. Aztán rádöbbentem, hogy soha nem kell bemutatnom neki. Egyszer majd biztosan hazamegyek, szerzek egy állást, amivel anyám eldicsekedhet a barátnőinek, a hétvégéken pedig lapra szerelt bútorokat rakok össze egy Sam nevű sráccal.

Liv izgatott lett, amikor bejött a bárba.

– Látom, nem ejtettek a fejedre. Ingyen pia és ingyen szállás. Komoly a kapcsolatotok? Mit fogsz csinálni, amikor a nyár végén visszajössz Angliába?

– Nem megyek vissza.

– Micsoda? Csak nem akarsz itt maradni életed hátralevő részében, és pultosként dolgozni? És mi a helyzet a karriereddel?

– Sokféleképpen el lehet jutni A pontból B-be – feleltem megismételve Freddie kedvenc mondását.

Liv arcán irigységet láttam a zavarodottsága mögött, némileg megcsappant a felsőbbrendűsége, hogy ő évi huszonötezer fontos állást kapott, miközben mi, többiek még el sem indultunk az életben.

Az elutazása előtti este hajnalig buliztunk, aztán elkísértem a domb aljáig, amelynek tetején a villájuk állt. Megölelt.

– Ugye majd eljössz Angliába, és meglátogatsz akkor is, ha még mindig itt élsz?

Nem tudtam elképzelni, hogy bekopogok a folyóra néző, londoni lakásába. Bizonyára menő lányokkal lakik majd együtt, szőke, magasan hordott copfos, hosszú szempillás és kissé kötekedő arcú lányokkal, akik azon csodálkoznak, miért barátkozott Liv ezzel a nagy fenekű, fagyöngy nyakláncos csajjal. Olyan lenne, mint akkor megérkezni egy buliba, amikor már mindenki kidobta az utolsó papírtányért is a kukába. Röviden bemutatkoznánk, aztán kínosan hallgatnánk, miközben mindenki azon töprengene, mihez kezdjen velem.

– Majd találkozunk, amikor legközelebb idejössz. Remélem, csodásan megy majd a munkád.

Elindult felfelé a dombon, útközben puszit dobott és integetett. Nekem könny gyűlt a szemembe, majd visszaindultam a bárba.

Amikor felértem, Freddie már az ágyban volt.

– Minden rendben van?

A hangom rideg volt, bár nevettem, amikor válaszoltam:

– Persze. Csak elbúcsúztam egy újabb embertől, aki még nem tudja, hogy soha többé nem fogunk találkozni.

– Felperzselt Földnek foglak becézni. Remélem, velem nem leszel majd ilyen.

Igyekeztem könnyed hangon válaszolni:

– Akkor jobb lesz, ha vigyázol! – Bárcsak el tudtam volna magyarázni neki, hogy rájöttem, kevésbé fájdalmas megszakítani valakivel a kapcsolatot, mint továbbra is együtt élni vele és érezni, hogy egyre kevésbé szeret.

Odabújtam hozzá, de a hátamat fordítottam felé, és közben a párnába csorogtak a könnyeim.

Szeptemberre elmúlt az újdonság varázsa, hogy én vagyok a lány, aki koktélokat kever az egyetem előtt még utoljára egy nagyot bulizó srácoknak. Olyan fiatalnak tűntek, miközben arról beszéltek, hogy minden este bulizni fognak, mert hetente csak nyolc órájuk lesz. „Nyolc óra!” Nehezen tudtam mosolyogni és barátságos lenni velük, amikor már részegek voltak és egy örökkévalóságig tartott, mire elmondták, mit akarnak, aztán rám förmedtek, amikor rosszul vittem ki a rendelésüket.

– Igen, ez egy idő után elég fárasztó tud lenni – vonta meg Freddie a vállát. – Mi lenne, ha kivennél néhány nap szabadságot? Menj le a partra, napozz, mielőtt jön a tél! Akkor már nem fog mindig sütni a nap.

Kimerült voltam, mert folyamatosan hajnal háromkor végeztünk a munkával, ezért nagyon vonzónak tűnt a gondolat, hogy csak feküdjek a napon.

– Biztos vagy benne?

– Hát persze. Boldogulok egyedül is.

Fogtam egy üveg vizet, a fürdőruhámat, és elindultam.

– Hívj fel, ha túl sokan lesznek!

Hetek óta most voltam először egyedül. Folyton néztem magam a kirakatok üvegében. Kerestem azt a másoknak megfelelni akaró lányt, aki soha nem kért haladékot egy esszé leadása előtt, akinek több pohár bort kellett meginnia, mielőtt a táncparkettre merészkedett. Nagy, kerek napszemüvegben, batikolt strandkendőben és szalmakalapban akár az a lány is lehettem, akinek a nevét a legtöbbször suttogták a tömegben, aki hozzászokott, hogy a férfiak versengenek azért, hogy vegyenek neki egy Sex on the Beach koktélt.

Nem voltam ez az ember, bár Freddie azt hitte, igen. A gondolat pedig, hogy akár lehetnék is, vakmerővé tett.

Elsétáltam egy öbölig, ahol csak a helyiek szoktak fürödni. Volt ott egy kis büfé, fantasztikusan finom, friss tintahallal és barbecue szósszal töltött pitát lehetett kapni, és mindenféle, aznap fogott halat grilleztek. Soha nem volt zsúfolt, hacsak nem jelentek meg a hajókázó baráti társaságok. Amilyen szerencsém volt, egy kis jacht kötött ki a sekély vízben, épp, amikor lesétáltam a köves ösvényen, hogy elfoglaljam a helyem a sziklák között, ahol egy kis árnyékot találtam a déli napsütésben. Murphy törvénye. Némi szerencsével talán vesznek valami ennivalót, és elmennek.

Öt vagy hat fiatal srác ugrott a hajóról a vízbe hangosan lármázva, egymásra káromkodtak olyan laza stílusban, ami azt jelezte, hogy összetartoznak és megtehetik, ugyanakkor észre sem veszik, milyen hatással van ez a körülöttük lévő emberekre.

Leterítettem a törölközőmet, és ráhasaltam, csak időnként ütötte meg a fülemet egy-egy részlet a beszélgetésükből.

– Itt hagyjuk a hajót, és elmegyünk Kassiopiig?

– Nem, jobban szeretnék a parton grillezni. Egy időre elegem van az ivásból.

– Nem bírod az iramot?

– Csak szeretnék pihenni.

Kissé felemeltem a fejem, hogy megnézzem, ki beszél. A „velem ne számoljatok, én itt maradok, és pihenek a parton” srác magas volt, sötét, göndör hajú, és kopott úszónadrágot viselt. Még onnan is láttam, ahol feküdtem, milyen elképesztő a szeme. Nagyon dús szempillái voltak, a szeme fehérje feltűnően világított lebarnult arca mellett. Vett egy pitát, amíg a többiek a parton versenyeztek, lökdösték egymást, bolondoztak és kiabáltak, hogy égeti a talpukat a forró talaj. Néztem, ahogy néhány méterre tőlem végtelenül lazán leül egy sziklára. Láthatóan a legkevésbé sem zavarta, hogy a csapatból senki sem maradt itt vele. Én már aggódtam volna, hogy mit mondanak rólam a barátaim a hátam mögött.

A közelben egy görög család intett neki, megkérdezték tőle, finom-e a tintahal. Ő szavak nélkül csak lelkes hangokkal jelezte, hogy igen, mire a család felnevetett, a kislányuk pedig odasétált hozzá műanyag vödrével és lapátjával. A srác segített neki várat építeni, ami nem volt könnyű feladat, mivel a part inkább kavicsos volt, mint homokos. A kislány folyton kért tőle valamit, a srác próbálta megérteni, hátranézett a szülőkre, hogy talán segítenek neki. Ők megpróbáltak kézzel-lábbal magyarázni, mert nem beszéltek angolul, a kislány pedig elkeseredetten kiabálta neki:

– Óchi! Pyrgos!

Felültem.

– Azt akarja, hogy tornyot építs.

A fiú elvigyorodott, az arca felragyogott, és látszott, hogy eddig nem vett észre.

– Köszönöm! Már azt hittem, hogy nemzetközi incidenst robbantok itt ki.

Megtette, amit a gyerek kért, türelmesen egymás tetejére halmozta a köveket. A kislány boldogan tapsikolt, aztán elszaladt, hogy kagylókat gyűjtsön, amelyekkel kidíszíti. Végül megunta, visszament a szüleihez, és evett egy jégkrémet.

A srác odajött hozzám.

– Te angol vagy, ugye? – Bólintottam. – Beszélsz görögül?

– Nem igazán. Most épp itt lakom, úgyhogy ragadt rám egy-két dolog.

– Én is itt vagyok egy ideig, amíg utol nem ér a való élet. A nevem William. William Cottingdale. Kérsz valamit inni? Rohadt meleg van itt.

Egy kólát kértem, majd átnyújtottam neki a pénzt.

– Ne butáskodj! Meghívlak.

Ezer éve nem beszélgettem normálisan egy angollal sem, azon kívül, hogy melyik koktélban van a legtöbb alkohol. Freddie a fociról beszélt, de nem érdekelte az olvasás, amit egyszerűen nem tudtam megérteni. Amikor megpróbáltam elmagyarázni neki, miről marad le, csak annyit felelt: „Sosem voltam oda a könyvekért. Jobban szeretem a tévét.” És már olyan régóta volt távol Angliától, hogy szerves része lett ennek a kis, külföldiekből álló csapatnak itt, akik arra panaszkodtak, mi nem működik rendesen Korfun, miközben fogalmuk sem volt, hogy otthon milyen rossz a helyzet. Freddie nem bízott a helyi mesteremberekben, mindig „Frank párját” kérte meg, hogy megjavítsa az elektromos eszközöket vagy „azt a srácot, akinek az a vízvezetékszerelvény-boltja van Bognorban”. Nem értettem, miért akar valaki Korfura költözni, ha aztán megalkotja az általa ismert Angliát, amely ráadásul nem is olyan, mint az igazi.

Imádtam hallgatni, ahogy William a Surrey Hills-i otthonáról beszél. Megnyugtatott a tény, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki kissé feldúltan jött el Angliából. A szülei nógatták, hogy indítsa be a karrierjét, ő viszont szeretett volna egy kicsit lazítani.

– Csak úgy érzem, rengeteget tanultam, hogy megszerezzem az alapérettségit, aztán szünet nélkül készültem az emelt tantárgyakra. Mindent beleadtam, hogy bejussak a Durhami Egyetemre, szereztem egy tisztességes diplomát, most pedig végeláthatatlan munkakeresés következik, baromi sok elutasítás, és ha szerencsém van, éveken át ingázhatok Londonba anélkül, hogy saját lakást vehetnék magamnak.

– Szóval mi a terv? Keresel itt valami munkát, hogy megélj? – kérdeztem.

– Krisztusom, még csak most ismerkedtünk meg, ne légy már olyan, mint az anyám!

– Ne haragudj, nem úgy értettem, hogy muszáj előre tervezned, csak kíváncsi voltam, mit csinálsz ezután.

Liv sokkal ügyesebben folytatta volna ezt a beszélgetést. Tudta volna, milyen klassz dolgokat mondjon ahelyett, hogy úgy beszélt volna, mint egy nyugdíjtanácsadó a szabadnapján.

– A kérdés jogos – nevetett fel William. – Csak vicceltem. Nagyon tetszik ez a hely. És elég olcsó is az élet. Az egyik srácnak van itt egy háza, vagyis alapvetően csak sörre meg ennivalóra kell költeni. – Néhány kavicsot dobált a levegőbe. – És te? Neked mi a történeted?

Az igazságnak azt az oldalát mutattam felé, amitől, úgy gondoltam, érdekesnek tűnhetek egy ilyen srác szemében, aki messze nem az én súlycsoportom.

– Én most próbálom kideríteni, hogy mi legyen ezután. Rengeteg látnivaló van még a világban. Igazából nincs miért hazamennem, nem igazán köt oda semmi. – Reméltem, hogy ettől titokzatosnak tűnök.

– Nincs családod az Egyesült Királyságban?

– Az apámat nem ismerem. Az anyám újra férjhez ment, új családot alapított, aminek én nem igazán vagyok a része.

William felvonta a szemöldökét.

– Az nehéz lehet. Hol laksz, amikor Angliában vagy?

– Jó kérdés – feleltem. – Most diplomáztam, vagyis az elmúlt három évben Bristolban éltem. Amikor ideutaztam, minden holmimat elajándékoztam. Csak egy hátizsákkal jöttem. Tudod, az a tipikus, „ahol ér az éjszaka” helyzet.

– Ehhez képest az én családom unalmasan átlagosnak tűnik.

Az arcából, a higgadtságából és a magabiztosságából már láttam, hogy nem tudja elképzelni az életét a biztos szülői háttér nélkül. Le mertem volna fogadni, hogy otthon a kocsifeljárón áll az autója, az apjának jó sok „cimborája” van, akiket felhívhat, hogy gyakornoki állást intézzen a fiának, az anyja a kedvenc ételeit főzi, és figyelmezteti, ha fogorvoshoz kell mennie. Hagytam, hogy azt higgye, egyedül vagyok a világban, összetört lelkű, de merész, és vágyom a kalandokra. Tetszett ez az új személyiségem.

Azt nem említettem, hogy anyám a legutolsó üzenetében azt kérdezte, mikor megyek haza, és ha előre szólok, akkor megpróbál kijönni elém a repülőtérre. Nem válaszoltam neki. Nem akartam reménykedve ácsorogni az érkezési csarnokban és őt várni, hogy végül az utolsó pillanatban jegyet kelljen vennem a buszra, mert valamilyen drámai esemény jött közbe.

Végül amikor kezdett lemenni a nap, a barátai visszajöttek kenyérrel, sajttal és egy hatalmas görögdinnyével, amelyet egy sziklához csapva törtek fel. William bemutatott nekik. A barátai között voltak, akik kedvesebbek és érdeklődőbbek voltak, mint mások, de alapvetően egyikük sem bánta, hogy ott vagyok. Én többször mondogattam, hogy mennem kell, akkor is, amikor később a görög családok már régen elmentek, mi pedig még mindig ki-be szaladgáltunk a vízből. A hajóhoz úsztunk, aztán felmásztunk a fedélzetre, hogy megigyunk egy sört. Nem tudtam ellazulni. Vagy attól rettegtem, hogy félrecsúszik a bikinialsóm, és mindenki kinevet a mellette kilógó, dús fanszőrzetem miatt, vagy attól, hogy William azt mondja, „jól van, most már megyünk”. Valahányszor nagy lármával megint kiszaladtunk a partra, mindig megkönnyebbülten fellélegeztem.

Bűntudattal telve lestem a telefonomat, nincs-e rám szüksége Freddie-nek a bárban. Kilenc körül azt írta: Jól vagy? Hosszú ez a nap nélküled!

Erre azt válaszoltam: Minden rendben, csak pihenek, élvezem a part csendjét most, hogy mindenki elment. Azt hiszem, eszek valamit vacsorára, ha még boldogulsz nélkülem.

Nem kell sietned! Nincsenek olyan sokan! Hiányzol!

Nem tudom, miért bosszantott annyira az a sok felkiáltójel.

Körülbelül fél tizenegykor a srácok felvetették, hogy menjünk feljebb a part mentén a hajóval és járjuk végig a klubokat. Én erre elkezdtem összeszedni a törölközőmet és a könyvemet, elszántan próbáltam azt a látszatot kelteni, hogy nem várom, hogy elhívjanak magukkal. William megvonta a vállát, és azt felelte:

– Én visszamegyek a házba. Ma este nincs kedvem bulizni.

A többiek jelentőségteljesen bámultak rám, aztán egymásra.

– Akkor majd később találkozunk. Vagy nem – kacsintott Williamre a kis köpcös, rövidre nyírt hajú fiú, akinek nem állt jól ez a frizura. Ezután beleszaladtak a tengerbe, hogy a hajóra menjenek.

Én a sziklán ültem, a mellkasomhoz szorítottam a táskámat. A hullámok kicsaptak a partra. Nem néztem Williamre, bár éreztem, hogy ott van tőlem balra, láttam, hogy beletúr a hajába.

– Hé!

Kényszerítettem magam, hogy a szemébe nézzek.

Nem tudtam, mit válaszoljak erre a szavak nélküli kérdésre, de aztán leült a földre elém, és a lábamhoz hajolt. Nem mozdultam meg, kétségbeesetten reméltem, hogy a szőr a lábamon nem szúrja a karját.

– Szóval, kicsi Vicky, mit mondasz?

Éreztem a nyomást, hogy valami szellemeset kellene válaszolnom, olyasmit, amit az elit iskolába járó lányok szoktak mondani, hogy megmutassam neki, nem kell komolyan venni, hogy itt maradtunk kettesben egy elhagyatott tengerparton.

Aztán csak annyit tudtam kinyögni:

– Miről?

– Az életről. Az univerzumról.

Úgy éreztem magam, mint egy buta diák az órán, aki értetlenül néz egy matematikai egyenletet, amelyet mindenki más már másodpercek alatt megfejtett. Lehajoltam a papucsomért. Jobbnak láttam, ha most megyek el, mielőtt William rájön, hogy korántsem vagyok olyan érdekes, mint amennyire gondolta.

– Ó, a francba is! Nekem kell megtennem az első lépést, igaz? Na, gyere ide, hadd csókoljalak meg!

Aztán ott feküdtünk a földön, csókolóztunk, hallgattuk a hullámok zaját, közben halkan beszélgettünk, könnyed, időnként évődő hangon. Még sosem feküdtem a tengerparton a csillagokat nézve senkivel. Abban sem voltam biztos, hogy az emberek szoktak ilyet csinálni – nos, legalábbis azok a lányok nem, akik Kelet-Anglia Fens régiójában, sorházban nőttek fel, és az iskolai szünetben a helyi gombafarmon dolgoztak. William ismert néhány csillagképet.

– A semmi közepén lakunk egy nagy domb tetején, a legfelső emeleten pedig van egy teleszkópunk. Ha éjszaka tiszta az ég, a csillagok elképesztően szépek. – Én a karján nyugtattam a fejemet, belefeledkeztem a pillanat tökéletességébe, az olyan romantikába, amelyről azt hittem, csak a filmekben létezik. Felváltva gondoltam arra, milyen lenyűgöző William és milyen hihetetlen, hogy egyáltalán szóba állt velem.

Túl sokáig maradtam. Addig, amíg már hat vagy hét egyre nyugtalanabb üzenetet kaptam Freddie-től. Amíg már muszáj voltam megmondani Williamnek, hogy mennem kell.

– Visszakísérlek, aztán fogok egy taxit Kassiopiból.

– Nem, nem szükséges, tényleg. – Valójában nagyon is ideges voltam, hogy egyedül kell megtennem azt a körülbelül másfél kilométert, ahol nincs világítás. Mégsem voltam olyan laza és nemtörődöm, mint amilyennek mutattam magam.

– Veled megyek.

Végül úgy döntöttem, hogy Kassiopi széléig elkísérhet, aztán ott majd kitalálok valamit.

Elindultunk az úton. A csendben csak a léptünk kopogása hallatszott. Kézen fogva mentünk, és feleslegesnek tűntek a szavak. Valószínűleg soha többé nem találkozom vele, de próbáltam nem elrontani ezzel a pillanat varázsát. Ami azt illeti, majdnem elkezdtem dúdolni Lou Reed It’s a Perfect Day című slágerét, de túlságosan emlékeztetett arra, amikor ezt énekeltük anya legutóbbi szülinapján, és én csak tátogtam, hogy Ian és a gyerekek ne nevessenek ki a hamis énekhangom miatt. Ez ismét csak azt bizonyította, mennyire nem illek közéjük. Egy pillanatra szomorúság kerített hatalmába.

William felém fordult.

– Mire gondoltál az előbb?

– Semmire. Miért?

– Mert meglazítottad a kezedet, mintha el akarnál futni.

Kassiopi fényei már nagyon közelről látszottak.

– Nem sétálhatok be veled a városba. Utálom, ha mindenki beleüti az orrát a dolgomba. A külföldiek közössége nagyon pletykás.

William magához húzott, aztán a homlokomhoz támasztotta az övét.

– Ennél jobbat kell kitalálnod, kicsi Vicky.

– Hogy érted ezt? – húzódtam el tőle.

– Eltartott egy ideig, mire összeraktam, de te, ugye, abban a kikötői bárban dolgozol? Már láttalak ott a tulajdonos fickóval. Feltételezem, ő a barátod.

– Ne haragudj! Igen, valami olyasmi. Ez bonyolult.

– Nem fogok gondot okozni. Add ide egy pillanatra a telefonodat!

Haboztam.

– Nem beszélhetsz vele!

– Miért akarnék beszélni vele? Bízz bennem!

Feloldottam a képernyőt. Ő beírta a számát, aztán hallottam, hogy megrezzen az ő mobilja.

– Tessék. Most már tudod, hol vagyok. – Az ajkamra szorította a száját, és olyan gyengéden csókolt meg, hogy legszívesebben egész éjjel fennmaradtam volna, hogy az arcát és a testét tanulmányozzam, végighúzzam rajta az ujjam, olyan helyekre tévedjek, amelyekről nem is tudtam, hogy léteznek, de éreztem, hogy ott vannak elérhető közelségben valahol. Ehelyett felsóhajtott: – Na menj! Menj vissza az életedhez! Aztán hívj fel, ha kiderül, hogy az a pasi mégsem olyan, amilyennek szeretnéd!

Elindultam. A túláradó jókedv keveredett bennem a lehangoltsággal. Valahányszor hátrafordultam, hogy ránézzek, még mindig ott állt integetve. Aztán mielőtt befordultam volna a sarkon, utánam kiáltott:

– Hívj fel!