Jó németek

Szemben a náci rezsimmel

Catrine Clay

részlet

A fordítás alapja:
Catrine Clay: The Good Germans – Resisting the Nazis 1933 – 1945

Copyright © Catrine Clay 2020

Fordította: © Darnyik Judit, 2021

Szakmailag lektorálta: Majtényi György

Szerkesztette: Darida Benedek
Borítóterv: Tabák Miklós
Fotó: Shutterstock/Nejron Photo

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Hungler Tímea
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 190 0

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ügynökömnek és barátomnak,
Anthony Sheilnek
(1933–2017)

A szerző megjegyzése

A párbeszédek kitaláltak, de a tartalmuk történelmi tényeken alapul.

Bevezetés

Apám mindig azt mondta, hogy nincsenek jó németek. Nem csoda, hogy így vélekedett, miután öt éven át harcolt ellenük a II. világháborúban. Egyébként az egész nemzedékében széles körben elterjedt ez a nézet: a német pszichével valami végzetes hiba történt, egyfajta fritz fiaskó. Eleinte ügyet sem vetettem a szavaira, mert a saját életemmel voltam elfoglalva. Később arra jutottam, hogy a német és a náci nem ugyanaz, és nem kellene a kettőt összemosni. Még később megtudtam, hogy a németek kétharmada – hozzávetőleg 20 millió fő – sosem szavazott a közbeszédben „náci pártként” emlegetett Nemzetiszocialista Német Munkáspártra. A korabeli híradásokban bemutatott, Sieg Heilt! kiáltozó, a Führer fekete Mercedesére virágcsokrokat dobáló, enyhén hisztérikus tömeg létszáma sosem haladta meg a néhány százezer főt. A jobboldali pártok koalíciója révén 1933-ban hatalomra jutott náci pártnak nagyjából 2 millió tagja volt. Ezek az emberek Hitlerben látták a megmentőjüket, aki majd kivezeti őket a kétségbeesésből, amely az I. világháború megalázó vereségének nyomában járt, és kiutat mutat a háborút követő weimari évek káoszából. De mi a helyzet a németek kétharmadával, akik soha nem szavaztak a nácikra, mégis át kellett élniük a náci diktatúra és a háború borzalmait – majd elviselniük a világ megvetését, miután egyre több dolog kitudódott a náci atrocitásokról, például a koncentrációs táborokról? És akkor még nem is beszéltünk a bűntudatról – sokan a jó németek közül saját magukat hibáztatták mindezért. Velük mi van?

Megszakításokkal sok éven át kutattam a nemzetiszocialista korszakot, először a BBC-nél történelmi dokumentumfilmek forgatása, majd könyvek írása kapcsán. Mostanra jutottam el odáig, hogy végére járjak a mindvégig bennem motoszkáló kérdésnek: mi történt ezzel a kétharmaddal? Mitévő lettem volna, ha nekem kellett volna abban a diktatúrában – vagy bármelyik másikban – élnem? Ha tisztában lettem volna azzal, hogy a leghalványabb utalás a nácik iránti elkötelezettségem hiányára azt eredményezheti, hogy lapátra kerülhetek, vagy akár gázkamrába? Vagy lelőnek. Vagy felakasztanak. Vagy lefejeznek. Mitévő lett volna ebben a helyzetben bármelyikünk?

Az 1933. január 30-án bekövetkezett Machtergreifung (hatalomátvétel) után mindössze hat hónapon belül a náci rezsim felszámolta a német demokráciát: nem léteztek többé politikai pártok, szakszervezetek, független bíróságok, köztisztviselők, szabad sajtóorgánumok és független egyházak. Az 1933-ban bevezetett Gleichschaltung („egységesítés”: azt az időszakot nevezik így, amikor a nácik erőszakkal megszállták a társadalmi élet szinte valamennyi területét) politikája értelmében az egyet nem értőket – tanárokat, orvosokat, köztisztviselőket – elbocsátották az állásukból, további ellenállás esetén pedig letartóztatták, koncentrációs táborba hurcolták, „menekülés közben lelőtték”, vagy egyszerűen helyben agyonlőtték. Rengeteg zsidó már korábban elveszítette a megélhetését. A Volksgericht (Népbíróság) intézményét 1934-ben alakították át a hagyományos jogrendszer kikerülésére, kifejezetten hazaárulási ügyek tárgyalására. A hazaárulás kategóriájába bármi belefért onnantól kezdve, hogy nem elég lelkesen köszönt valaki Heil Hitlerrel, egészen odáig, hogy Hitler ellen irányuló merénylet kitervelésében vett részt.

A háború mindig is a nácik nagyszabású tervének része volt, ahogyan Hitler már 1925-ben megírta Harcom (Mein Kampf) című könyvében.1 Az volt a cél, hogy Lebensraumot (élettér) nyerjenek a felsőbbrendű faj győzedelmeskedéséhez és a Hitler által Ezeréves Birodalomnak vagy Harmadik Birodalomnak nevezett ország létrehozásához, amelyet a Szent Német-római Birodalom (Első Birodalom) és a Német Birodalom (Második Birodalom) utódbirodalmaként vizionált.

A náci elnyomó rendszer éveiben a nácikkal nem rokonszenvező németek maguk és családjuk védelme érdekében meghúzták magukat – vidékre költöztek, vagy színleg támogatták a rezsimet, nehogy feljelentsék őket a szomszédok. Közben próbálták kitalálni, mi folyik valójában a Birodalomban a náci propaganda és álhírek leple alatt. Több százezer német viszont – akik többségének nem maradt fenn a neve – úgy döntött, hogy kisebb-nagyobb mértékben ellenáll a hatalomnak. Kommunisták, szociáldemokraták, katolikusok, protestánsok, kvékerek és Jehova tanúi, tanárok, boltosok, porosz arisztokraták, papok, katonatisztek, gyári munkások, anyák, nagypapák – egytől egyig naponta tették kockára az életüket ebben a mindössze 12 évig tartó, de több millió áldozatot követelő időszakban.

Ha rossz kezekbe kerül a hatalom, az egyénnek nem sok mozgástere marad.

Ezért döntöttem úgy, hogy írok a jó németekről, akik kisebb-nagyobb mértékben igyekeztek ellenállni a náciknak. De milyen formát válasszak? Nem akartam újra megírni a korszak nagy történetét – Hitlerrel, Himmlerrel és Goebbelsszel a főszerepben. Inkább olyan kisembereket szerettem volna bemutatni, mint mi magunk. Változtatni akartam a szokásos felálláson: a kis sztorikat helyezni a reflektorfénybe, és a nagybetűs történelmet csak a háttérben felvonultatni. De honnan lehet előbányászni a kisemberek csendes kurázsiból fakadó személyes történeteit? A jobbára kiadatlan emlékiratokban feljegyzett sztorikat? Szerencsére hasznát vehettem sokéves kutatómunkámnak: tudtam, hol keresgéljek. Ráadásul németül is tudok.

Félreértés ne essék: nem akarom semmibe venni a német ellenállási mozgalom híres képviselői, például a müncheni Fehér Rózsa csoport tagjainak tevékenységét. Viszont szeretnék rávilágítani, hogy velük egyidejűleg több százezer más, ismeretlen honfitársuk is a nácik ellen küzdött. Ezért a könyv 1932-ben, az 1933. januári hatalomátvétel előestéjén kezdődik, és 1946-ban végződik, amikor mindennek – a diktatúrának, a háborúnak, az összes pusztításnak és milliók meggyilkolásának – vége szakadt, bár a történet még javában folytatódott.

Hat, a lehető legkülönfélébb hátterű emberre – munkásokra és arisztokratákra, kommunistákra és konzervatívokra, nőkre és férfiakra, fiatalokra és idősekre – esett a választásom. Mivel a tetteik egyértelműen hatottak a környezetükre, a szereplők nem önmagukban állnak, családjuk tagjaként elevenednek meg a könyv lapjain: megismerkedünk egy fivérrel és a húgával; egy férjjel és feleségével; egy háromgyerekes édesapával; egy házaspár egyetlen fiával; egy kommunista úttörőlánnyal és szüleivel. Történetük szálai összefonódnak menet közben, miközben a náci történelem nagy eseményei saját kis életüket is gyökerestül felforgatják. Ezek az emberek egytől egyig jó németek.

Jó németek

BERNT ENGELMANN történetünk kezdetén, 1932-ben Düsseldorfban él és itt is jár iskolába. Édesapja üzletember, édesanyja háztartásbeli. Bernt az egyetlen gyermekük. Átlagos német család az övék; alapvetően szociáldemokraták, de nem különösebben érdekli őket sem a politika, sem a vallás. Csatlakoznak egy hasonszőrűekből álló helyi titkos ellenállási csoportosuláshoz. A tagok között akad tanár, szabó, ügyvéd és lelkipásztor is. A csoport vezetője Tante Ney (Ney néni), a sarki pékség és kávézó tulajdonosnője. Az asszony mindig mindenkit szívélyesen kiszolgál – többek között a helyi nácikat is, akik nem gyanakszanak a velük csóró időszakukban, még rakétaként felívelő karrierjük előtt is jól bánó idős asszonyra. Miért csatlakoznak Engelmannék a csoporthoz? Mert nem tudnak tovább ölbe tett kézzel ülni, és végignézni, hogy mi zajlik körülöttük az új diktatúrában. Még akkor sem, ha ez az életükbe kerülhet.

FABIAN VON SCHLABRENDORFF Berlinben jár jogi egyetemre, komoly gondolkodású fiatalember, akit csendes elszántság jellemez. Édesapját 16 évesen elveszítette, édesanyja egyedül nevelte fel őt és négy testvérét. A család a kezdetektől náciellenes. Amikor először találkozunk Fabiannal 1933-ban a náci hatalomátvétel után, éppen Berlin utcáit rója. Egy ismeretlen, tőle nagyon eltérő hátterű férfi, a Widerstand (Ellenállás) című folyóirat szerkesztője, Ernst Niekisch után kutat. Fabian a fejébe vette, hogy vele egy gondolkodású társakat keres, akikkel együtt harcolhat a nácik ellen. A titkos ellenállók között leomlanak a társadalmi osztályokat hagyományosan elválasztó falak; a gyári munkás és a porosz arisztokrata vállvetve küzd. Közben rájönnek, hogy sokkal több bennük a közös, mint azt valaha is gondolták.

RUDOLF DITZEN középkorú férfi, ekkortájt már híres írónak számít Hans Fallada néven. Leginkább a Halálodra magad maradsz (Jeder stirbt für sich allein) című regényéről ismert.1 Ugyanakkor morfiumfüggő, alkoholista, hazudozó és nőcsábász. Fiatalkorában megölte egy barátját párbajban, és sikkasztásért börtönben is ült. Több klinikát és elmegyógyintézetet megjárt, amelyekben igyekeztek kigyógyítani a szenvedélybetegségeiből. Házasember. Erős és türelmes feleségével három kisgyereket nevelnek. Az észak-németországi Mecklenburg tartomány isten háta mögötti falucskájában, Carwitzban élnek. Rudolf éjjel-nappal az írásba temetkezik, miközben egyik cigarettáról a másikra gyújt. Örök témája a tisztességes német kisember mindennapi küzdelme. Az ellenállásnak ezt a formáját választotta: az olvasókat akarja megszólítani. A nagy bátorságot igénylő tettek nem Rudolfnak valók. „Gyenge ember vagyok, de nem vagyok rossz ember” – írja az anyjának. Számára az a kérdés, hogyan folytathatja a munkáját liberális elveihez hűen a náci elnyomó rendszer éveiben anélkül, hogy túl sok kompromisszumot kellene kötnie.

IRMA THÄLMANN a Németország Kommunista Pártja, a KPD (Kommunistische Partei Deutschlands) karizmatikus vezetője, Ernst Thälmann lánya. 1932-ben 13 éves. Apját 1933-ban az elsők között tartóztatják le 10 ezer másik kommunistával együtt. A férfi 11 és fél évet tölt magánzárkában, mielőtt az oroszok érkezése előtti utolsó pillanatban, 1945 márciusában kivégzik. Irma a család egyetlen gyermeke. Édesanyjával, Rosával Hamburgban él. A közelükben lakik mindkét nagyapja, akik régi kommunista bajtársak. Irma az apjára ütött: igazi harcos jellem. Inkább nap mint nap elviseli a fenyítést az iskolában, mint hogy engedelmesen Heil Hitler köszöntésre lendítse a karját. Anya és lánya az ellenállási mozgalom aktív tagjai maradnak mindaddig, amíg a Gestapo le nem leplezi őket. Addig is beérik a ritka látogatásokkal az apánál a börtönben, alkalmanként egy-egy levéllel és a férfi beszédeivel, amelyeket újra meg újra elolvasnak. „Ismerünk egy országot, ahol nincs fasizmus…” – mondja Ernst Thälmann az egyik beszédében2, majd így folytatja: „…egy olyan országot, ahol – Németországgal ellentétben – elképzelhetetlen, hogy fasiszta orgyilkosok a munkásnegyedek utcáin szabadon űzhessék véres mesterségüket: ez az ország a Szovjetunió.”

FRITZ-DIETLOF VON DER SCHULENBURG (FRITZI) éppen Charlotte-ot készül nőül venni, amikor először találkozunk vele 1933 márciusában. 31 éves porosz arisztokrata, energikus, okos, népszerű és idealista – és meggyőződéses náci. Számos honfitársához hasonlóan még mindig neheztel a német vereséggel végződő I. világháború után megkötött versailles-i békeszerződés kegyetlen és megalázó feltételei miatt. Nem beszélve a német gazdaság teljes összeomlásáról az 1929-es New York-i tőzsdekrachot követő gazdasági világválság során. Azt reméli, hogy a nemzetiszocialisták visszaállítják Németország egykori hírnevét. Elhiszi, hogy tényleg szocialista célokat képviselnek. Az esküvőjét megelőző napon Hermann Göring behívatja Fritzit egy megbeszélésre. A náciknak a legjobb emberekre van szükségük. Göring annyira megnyerőnek találja az ifjú és ragyogó eszű grófot, hogy átkíséri a szomszéd szobába, és bemutatja a Führernek is. 1934-re Fritzit azonban már kétségek gyötrik, többek között a nemzetiszocialista családban kakukktojásnak számító szocialista húga, Tisa hatására is. 1938-ban csatlakozik Beck tábornok titkos ellenállási mozgalmához, és hajlandó az életét is feláldozni az igaz ügyért.

JULIUS LEBER a szociáldemokrata párt egyik vezető alakja a Reichstagban a náci hatalomátvételt megelőzően. A nemzetiszocialisták azonban egyik pillanatról a másikra betiltják az összes többi pártot a sajátjukon kívül. „Két órával a győzelmünk után dr. Leber egy lámpaoszlopon lóg majd a piactéren!” – gúnyolódnak a nácik Lübeckben, Leber szülővárosában. De Leber, ez a nagydarab, élettől duzzadó, kemény férfi nem ijed meg a saját árnyékától. Amikor a rádió hírül adja a jobboldali koalíció létrejöttét, amely Hitler és a nácik hatalomátvételéhez vezet, elmegy a városba, ahol jól felönt a garatra, majd a hajnali órákban utcai verekedésbe keveredik néhány helyi nácival. Letartóztatják, és határozatlan időre bebörtönzik. Hű felesége, Annedore látogatási engedély híján egy közeli épület tetejéről figyeli, amint a börtönudvaron napi egyórás testmozgását végzi. Amikor végül a nácik 1937-ben számos verés és kínzás után szabadon engedik, azt hiszik, nem lesz többé gondjuk rá. De tévednek: Leber azon melegében beleveti magát a harcba – akár az élete árán is.

Első fejezet
A horogkereszt

Bernt Engelmannt meglepő látvány fogadta, amikor 1932 májusában egy hétfő reggel megérkezett a gimnáziumába: horogkeresztes zászlót lengetett a szél az iskolaépület egyik tornyán. Az iskolaudvaron diákok és tanárok egész csapata verődött össze a zászlót bámulva. Egy tanár rákiáltott a gondnokra: „Na, szedje már le végre! Hiszen ez botrány! Mit álldogál ott?”1 De az illető nem mozdult, csak vigyorgott, és azt mondta: nem találja a torony kulcsát. Ekkor arcpirító látvány tárult a szemük elé: dr. Levy, a félkarú franciatanár egy tetőablakból kimászva, tapogatózva megindult a tetőn. Felmászott a tűzlétrán, valahogy átevickélt a tornyot övező vaskorláton, majd letépte a zászlót. Onnan tudták, hogy a férfi dr. Levy, mert az öltönyének üres ujját csapkodta a szél. Az iskolaudvar népe tapsban tört ki, néhány kivételtől eltekintve, akik pfujoltak és fütyültek. Bernt osztályának aznap második órában franciája volt, de dr. Levy egy szót sem ejtett az esetről. Úgy folytatta a szabálytalan igék ragozását, mintha mi sem történt volna. Viszont amikor kinyitotta a táblát, hogy a hátsó részére írjon, a „Salope Juif!” („Disznó zsidó!”) felirat ott virított rajta fehér krétával felvésve. Szembefordult az osztállyal. „Valaki közületek írta ezt? Nem? Hiszek nektek.” Majd elmagyarázta, hogy a „salope” szó jelentése „anyadisznó”, és ezért nőnemű. Tehát nem „Juif”, hanem „Juive” a helyes alak. Majd fogta a szivacsot, és letörölte a firkát. Helyette felírta, hogy „Manchot Juif”. Majd elmagyarázta, hogy a „Manchot” franciául olyan veteránt jelent, aki elvesztette a fél karját. Ahogyan ő, 1917-ben, az arras-i csatában.

Bernt 12 éves volt ekkor. Délben hazament ebédelni, és elmesélte a szüleinek a történteket. Édesapja külkereskedőként, édesanyja elfoglalt háziasszonyként dolgozott. Átlagos, középosztálybeli szociáldemokraták voltak. Egyetlen gyermekük, Bernt a weimari köztársaság polgárháborús éveiben nőtt fel, amikor a háborús veteránokból álló magánhadtest, a paramilitáris, szélsőjobboldali Freikorps (szabadcsapatok) tagjai rendszeresen utcai harcokba keveredtek a kommunistákkal és a szocialistákkal, vérbe borítva az utcákat.

Az Engelmann szülőket letaglózta Bernt elbeszélése, főleg, hogy estére kiszivárgott: a gyaníthatóan náci szimpatizáns iskolaigazgató az elkövetők megbüntetése helyett dr. Levyt függesztette fel „további értesítésig”. Bernt apja csak bólintott egyet: „Ilyenek esnek meg manapság.”

1. kép. Bernt Engelmann 1932-ben, 12 éves korában

Mindenesetre az 1932 novemberében tartott parlamenti választáson a nácik nemzetiszocialista pártja 34 mandátumot veszített, így elúszott a többségük a Reichstagban. Pedig dr. Joseph Goebbels hatalmas propagandakampányt szervezett minden elképzelhető csinnadrattával: harsogó hangosbeszélőkkel, kortesbeszédekkel, katonai zenekarokkal, menetelő szabadcsapatokkal, énekszóval és éjszakai fáklyásmenetekkel. És persze a szokásos utcai összecsapásokkal.2

Bernt édesapja a Düsseldorf kertvárosában lévő házuk nappalijában a rádióban hallgatta a választási eredményeket. Megkönnyebbülten nyugtázta, hogy mégiscsak van eszük a németeknek. De korai volt az öröme: valamiféle kétes jobboldali koalíció révén 1933. január 30-án mindezek ellenére Hitlert nevezték ki Hindenburg elnök kormányának élére, Németország kancellárjának.

Az Engelmann házaspár egyik barátja orvosként dolgozott a helyi kórház sürgősségi osztályán. Tőle tudták meg, hogy aznap este alig győzték ellátni a beérkező – nagy arányban súlyos – sebesülteket. A nácik ámokfutással ünnepelték a győzelmüket, és végigverték a kommunistákat, szocialistákat és zsidókat minden kezük ügyébe kerülő tárggyal – bőrbe burkolt acélgolyókkal, bokszerrel, ostorral –, mindezt a hagyományosan szociáldemokrata többségű Düsseldorfban. Természetesen Felix Fechenbachot, a Volksblatt című szociáldemokrata lap szerkesztőjét is csúnyán bántalmazták, majd letartóztatták és „rendőri védelem alá helyezték”. Később kiszivárgott, hogy „szökés közben” agyonlőtték.

1933. január 30-át az Engelmann család tagjai – a lakosság kétharmadához hasonlóan – otthonuk biztonságában töltötték. Nem úgy, mint a dr. Goebbels propagandagépezete kedvéért lefilmezett maradék egyharmad képviselői, akik hisztérikusan őrjöngtek, és Hitler-köszöntésre lendítették a karjukat, miközben vezérük nyitott autója végiggördült Berlin utcáin. Bernt apja a fejét rázta, és átment a másik szobába, hogy meghallgassa a híreket a rádióban: „Mintha láng csapna fel Németország fölött: Adolf Hitler Birodalmi Kancellár lett! Millió szív fogott szikrát, ujjongás és hála zeng föl. […] Százezer fáklyából álló menet hullámzik végig a Wilhelmstrassén. Százezer torokból tört fel az éjszakában: »Sieg Heil! – Heil Hitler!«.”3

Engelmann úr a kezébe temette az arcát. Hihetetlen volt – még a kommentátor hangja is megváltozott: hangosabb, harsányabb lett. „Mindent tönkre fognak tenni. A törvényt, a rendet, a civilizációt, mindent, ami számít” – mondta.

A Reichstag felbolydult a választást követően. A weimari kormány még mindig nyögte a gazdasági és társadalmi problémákból fakadó terheket, amelyek az 1914-től 1918-ig tartó világháborúban elszenvedett német vereség, valamint az 1919-es versailles-i békeszerződés nyomában jártak. Mindezt tovább súlyosbította az 1929-es gazdasági világválság. Az 1923-as volt a leginkább vészterhes év: a hiperinfláció annyira elszabadult, hogy 1 millió márkáért csak egy zsák krumplit lehetett kapni. Az 1924-es Dawes-tervet követően – amelynek keretében 50 milliárd aranymárkában rögzítették a Németország által fizetendő jóvátétel összegét, megállapodtak egy amerikai hitelben, valamint a német szén- és acélipar helyreállításának érdekében megegyeztek a francia és belga csapatok kivonásáról a Ruhr-vidékről – a gazdaság fokozatosan erősödni kezdett. Egészen a New York-i tőzsdekrach pillanatáig, amikor újra gyászosra fordult a helyzet. Az eredmény: erőszakos szélsőbal- és szélsőjobboldali zavargások, miközben a baloldal a kapitalistákat, míg a jobboldal a kommunistákat és a zsidókat okolta mindenért. 1930-ban egy másik program, a Young-terv keretében 20 százalékkal csökkentették a németek által fizetendő jóvátételt, de addigra a Volk (a nép) már az éhhalál szélén állt. Mindenki a megváltóra várt.

A hatalomátvételt megelőző évben, 1932 júliusában a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt, az NSDAP kiugróan jól szerepelt a választáson: a szavazatok 37,27 százalékát, és ezzel az 584 mandátumból 230-at megszerzett. Ezek után joggal számíthattak rá, hogy a következő választáson meglesz a parlamenti többséghez szükséges 293 mandátum, különösen, ha dr. Goebbels továbbra is ügyesen mozgatja a szálakat. Mindenkit meglepett, hogy a novemberi választáson a lakosság több mint 80 százaléka megjelent. Ez fontos üzenetet közvetített a német nép érzéseivel kapcsolatban – bár senki sem tudta igazán megfejteni, mi is az üzenet.

Ráadásul a karizmatikus Ernst Thälmann vezette, a kapitalista rendszer veszélyeire és sebezhetőségére figyelmeztető kommunista párt, a KPD váratlanul 11 mandátumot hódított el a náciktól és a szociáldemokratáktól. A parlamenti képviselők megdöbbentek, Thälmann és elvtársai pedig győzelmi mámorban úsztak: végre a munkásemberek felismerték, hogy csakis az elvhű kommunisták adnak választ a kihívásokra, miután a szociáldemokraták az örökös politikai kompromisszumaikkal cserben hagyták őket. 1932-re már 6 millióan voltak munka nélkül a Birodalomban, és 27 ezer földműves vált földönfutóvá. A berlini lakosság háromnegyede családostul, gyerekestül egyszobás lakásokban nyomorgott.4 A weimari évek demokráciája látványosan csődöt mondott: nem volt képes felszámolni sem a mélyszegénységet, sem a politikai káoszt, sem a háború utáni mélységes kiábrándultságot. Ezért a konzervatív DNVP-re (Deutschnationale Volkspartei), a Német Nemzeti Néppártra szavazó kemény mag kivételével a németek többsége szélsőségesebb pártoktól várta a problémái megoldását. Ez még inkább megosztottá tette a nemzetet. A munkások általában balra húztak: vagy az SPD-re (Sozialdemokratische Partei Deutschlands), Németország Szociáldemokrata Pártjára, vagy a kommunista KPD-re voksoltak, de most egyértelműen a kommunisták felé billent a mérleg nyelve – a szociáldemokraták 12 mandátumot veszítettek. A lakosság 45,9 százaléka munkásokból állt, de csak 28 százalékuk szavazott a nemzetiszocialista pártra. Az alsó középosztály, a boltosok és az irodisták a nácik felé húztak. Ők alkották a párt tagságának a negyedét, pedig csupán a népesség 12 százalékát képviselték.5

Hitler úgy döntött, ideje minél előbb más módszerekhez folyamodni: felszámolni a demokráciát, feloszlatni a parlamentet, leszámolni a kommunistákkal és a szocialistákkal, megvádolni és kiirtani a zsidókat. Mindez előre látható lehetett volna bárkinek, aki jól figyelt, vagy elolvasta Hitler politikai kiáltványát, az 1925-ben és 1927-ben, két kötetben kiadott, Harcom című könyvét. Ennek egy teljes fejezete a keleti politikáról szólt. Hitler azt írta, hogy a tiszta fajú német népnek Lebensraumra van szüksége, és ezt keleti irányú, Lengyelországot és Oroszországot is bekebelező terjeszkedéssel lehet megvalósítani. Ez persze szükségszerűen háborúval jár. Nemcsak a nem árja, alacsonyabb rendű szlávok, hanem egyben a kommunizmus ellen is.

Ami a Németországban élő zsidókat illeti: „Amint hatalmamban áll, egymás után állíttatom majd fel az akasztófákat, például Münchenben a Marienplatzon. Azután felköttetem a zsidókat, egyiket a másik után, és addig fognak ott lógni, amíg már bűzlenek. Addig fognak ott lógni, amíg a higiéniai szabályok engedik. Amikor levágták őket, jöhet a következő banda, és ez addig folytatódik majd, amíg az utolsó müncheni zsidót is ki nem végeztük” – osztotta meg Hitler a terveit a cimboráival vacsora közben az 1920-as évek elején.6

Ernst Thälmann pedig a következő beszédet intézte az elvtársaihoz Hamburgban, egy 1932. július 10-én tartott kommunista tömeggyűlésen: „Nincs is annál égbekiáltóbb és gyalázatosabb hazugság, mint amikor azzal biztatják a tömegeket: hagyjuk békén a fasisztákat, majd belefáradnak, és feladják. Az ilyen megjegyzéseket a leghatározottabban vissza kell utasítani. Hiszen ezek felérnek egy arculütéssel minden antifasiszta és szociáldemokrata munkás számára. A fasiszta mozgalom növekedésének vagyunk tanúi Németországban, a fasizmus növekedését tapasztaljuk a munkahelyen és a hadseregben, valamint a szavazatok számában. A legbrutálisabb módszereket alkalmazzák a munkások elnyomására, ráadásul háborúra készülnek a Szovjetunió ellen.”7

2. kép. Ernst Thälmann a tömeghez beszél 1932-ben

Berlinben közben Fabian von Schlabrendorff joghallgató próbálta megfejteni, mi ütött az általa ismert és szeretett Németországba. A 25 éves, sötét hajú, komoly gondolkodású, okos, szemüveges fiatalember boldog gyermekkorának köszönhette csendes önbizalmát. Porosz nemesi családból származott, amely nem tartozott a leghíresebbek közé, mint a Bismarck vagy a Moltke família, és nem is volt különösebben tehetős. De e körökben mindenki ismert mindenkit, és sokan távoli rokonságban is álltak. A családok hatalmas vidéki birtokok, sőt néha egész falvak fölött rendelkeztek, a grófi vagy bárói cím az apáról a legidősebb fiúra szállt. A birtokuk igazgatásán felül az apák időnként magas pozíciót is betöltöttek a porosz közigazgatásban vagy a porosz hadseregben. Politikailag általában konzervatívok voltak, a DNVP-re, azaz a Német Nemzeti Néppártra vagy a DZP-re, a Német Centrumpártra szavaztak, és osztályszinten hittek olyan hagyományos értékekben, mint a becsület, hazafiasság, család, kötelesség, a társadalmi felelősség, a tisztesség és a dolgok természetes rendje – miszerint a porosz nemesség a nép többi része fölött áll.8

Patriarchális társadalmat alkottak, és egyetértettek abban, hogy mindenkinek így a legjobb. Vasárnaponként a család együtt ment a templomba. A többségük protestáns volt, de néhányan katolikusok. A nemesek az első sorokat foglalták el az isten házában, míg a falubeliek és a napszámosok tiszteletteljesen álldogáltak a hátsókban. A weimari köztársaság zűrzavaros évei során igen vegyes érzések viaskodtak bennük a demokráciával kapcsolatban. Hozzászoktak a császárokhoz, és Bismarck, a „Vaskancellár” volt a példaképük. A köztársaságot ehhez képest túl lagymatagnak érezték, mivel ebben a rendszerben a Birodalom és a nép zűrzavarban és konfliktusok között vergődött. Ezért foggal-körömmel ragaszkodtak porosz örökségükhöz, rokonságukhoz és baráti körükhöz. Ha a fiaik nem álltak be a porosz hadsereg valamelyik ezredébe, akkor a gimnázium elvégzése és a klasszikus műveltség alapjainak elsajátítása után jó eséllyel jogi egyetemre jelentkeztek – hiszen a jog a legerősebb alap.

Fabian is ezt az utat követte. 1932-ben a család berlini lakásában élt, és jogi tanulmányokat folytatott. A Schlabrendorff família mindkét ága a porosz hadseregben szolgált, de Fabian máshol képzelte el a jövőjét – mondjuk a porosz közigazgatás jogi osztályán. Hátteréhez képest eléggé baloldali nézeteket vallott, és mindenáron a saját útját akarta járni. Valójában nem is igen volt más választása, miután 16 éves korában elveszítette az édesanyjánál 20 évvel idősebb édesapját. Fabian volt az egyetlen fiú az öt gyerek közül, és az anyja csak nagy nehezen tudta egyedül eltartani őket. Fabian apja konzervatív politikai nézeteket vallott, és nem igazán rokonszenvezett a weimari köztársasággal. Katonaember lévén tisztában volt vele: Németországnak erős vezetőre és hadseregre van szüksége. Tiszttársai többsége egyetértett ezzel, viszont azt a véleményét már nem sokan osztották, hogy a hadsereg első és legfontosabb feladata a háború elkerülése – nem pedig a hadviselés.

Fabian még gyermek volt, amikor 1914-ben kitört a nagy háború, de emlékezett a heves ünneplésre. Az apja nem csatlakozott az ujjongáshoz: „A Német Birodalom elveszíti ezt a háborút, és a monarchia is összeomlik a nyomában” – figyelmeztetett. Mindenki úgy vélte, hogy von Schlabrendorff csak a szokásos borúlátásának ad hangot, de amikor rosszabbra fordult a helyzet, kevesebb lett az élelem, és ritkultak a győzelmek, belátták: igaza volt. Amikor meghalt, Fabianra hagyta Oswald Spengler A Nyugat alkonya – A világtörténelem morfológiájának körvonalai (Der Untergang des Abendlandes: Umrisse einer Morphologie der Weltgeschichte) című könyvének egy példányát.9 Akkoriban közkézen forgott ez a háború árnyékában íródott mű. Fabian mindenhová magával vitte. Egész életében szellemi útmutatásul szolgált számára.

Míg Fabian apja hallgatag férfi volt, az anyja – férjével szemben – szívesen és sokat beszélt, és nemigen válogatta meg a szavait. Gondolkodás nélkül szétkürtölte, hogy a férje szerint elveszítik a háborút. Ezzel elég nagy felbolydulást keltett. Energikus, életvidám, melegszívű, lázadó természetű nő volt, és mind az öt gyereke rajongott érte. Miképpen hallgatag férje is. Amikor beidézték, hogy számot adjon felesége hazafiatlan beszédéről, nem volt hajlandó bocsánatot kérni a nevében. Inkább közölte: a feleségének is ugyanúgy joga van véleményt formálni, mint akárki másnak. Frau von Schlabrendorff a kezdetektől fogva hevesen utálta a nácikat. Néhány évvel később a nácik a Német Anya Becsületkeresztjével akarták kitüntetni. Ezt az érdemrendet az kaphatta, aki nagyszülőkig visszamenőleg bizonyítani tudta árja származását, és legalább négy gyereket adott a nemzetnek. Frau von Schlabrendorff öt gyereket nevelt, férje halálát követően szűkös körülmények között. Jól jött volna neki a medálon kívül valami kézzelfogható – mondjuk, egy nagyobb lakás, amelyet nemrég „elhagyott” egy zsidó család. De amikor a helyi náci katonák kiszálltak hozzá gratulálni, Frau von Schlabrendorff ezekkel a szavakkal fogadta őket: „Gondolom, azért jöttek, hogy koncentrációs táborba hurcoljanak!”

Szóval azon a bizonyos 1932-es napon Fabian tűvé tette Berlint egy ismeretlen férfi után, akivel a nagyon eltérő társadalmi hátterük miatt normális körülmények között jó eséllyel sosem találkozott volna. Korábban a kezébe került a Widerstand című folyóirat, amelynek szerkesztője, Ernst Niekisch a Nemzeti Bolsevizmus elnevezésű mozgalom vezető alakja volt. Az irányzat lazán kapcsolódott a KPD-hez, a kommunista párthoz, és közös nevezőre hozott olyan különböző német erőket, amelyek valamilyen okból elutasították a versailles-i békeszerződés feltételeit, az amerikaiak helyett inkább a szovjetek felé húztak, ugyanakkor a német nacionalizmust is támogatták. Fabian tudta, hogy Niekisch bábáskodott a kérészéletűnek bizonyult Bajor Tanácsköztársaság születésénél a világháborút követő 1919-es németországi polgárháború során, börtönben is ült a bajorországi forradalom támogatásáért, és névleg az SPD tagja volt, de elutasította a pacifizmusukat, és ezért 1926-ban kizárták a pártból. Ekkor alapította a Wiederstand című lapot. Az 1932-ben Hitler, ein deutsches Verhängnis (Hitler, a németek végzete) címmel kiadott röpiratában nyílt támadást intézett a nácizmus ellen. Hát ezért kajtatott most utána Fabian.10

Fabian Halléban, jogi tanulmányai kezdetén olvasta a Harcomat. Halle szokatlan választás volt egy hozzá hasonló baloldali érzületű fiatalembertől, mivel a város már akkor is a szélsőjobboldal bölcsőjének és a nemzetiszocialista párt egyik fellegvárának számított. Viszont ott lakott Alfred bácsi, Fabian anyjának egyetlen fivére. Alfred bácsit minden rendű, rangú és politikai meggyőződésű ismerőse egyaránt kedvelte és tisztelte; stabil és kiegyensúlyozott személyiség hírében állt. Köztisztviselőként dolgozott magas beosztásban, liberális szellemiségű volt, és megrögzött agglegény. 1933-ban, amikor a nácik még igyekeztek törvénytisztelő színben feltűnni, felajánlották neki a hallei rendőrfőkapitányi pozíciót, de elutasította. Ebből Fabian arra a következtetésre jutott, hogy a Harmadik Birodalomban hivatali pozíciót betöltők sem feltétlenül kénytelenek engedni a náciknak. Márpedig Alfred bácsi soha nem engedett nekik. Akkor sem, amikor 1944-ben nyíltan támogatta a július 20-i Hitler elleni merényletet. Amikor pedig Fabiant végül letartóztatták, és fogva tartották a Prince Albrecht utcai Gestapo-főhadiszálláson, Alfred bácsi Halléból Berlinbe járt meglátogatni.

A nagybátyja vette rá Fabiant, hogy Halléban kezdje meg a jogi tanulmányait. A város kiváló egyetemmel és híres könyvtárral is büszkélkedhetett – itt bukkant rá Fabian a Harcomra. Ha voltak is addig kételyei, az olvasmányélmény hatására egy csapásra eloszlottak: egyértelművé vált, hogy tűzzel-vassal küzdeni fog a nácik ellen. De hogy fogjon hozzá? Az összes rokona és barátja hozzá hasonló porosz arisztokrata körökben mozgott. 1932-ben a többségük még erős vezetőre várt, aki kivezetné az országot a weimari demokrácia káoszából. Fabian kitartóan kereste az eltérő nézetekkel és más célokkal rendelkező embereket. Mire Berlinbe költözött, hogy folytassa a jogi tanulmányait, már ismerte a Wiederstandot.

Ernst Niekisch nem várt látogatót, amikor kopogtak berlini lakása ajtaján. A Hallesches Ufer kerületben lakott, jó néhány kilométer és egy világ választotta el az elegáns környéktől, ahol a Schlabrendorff család lakása volt. Amikor Niekisch ajtót nyitott, első pillantásra felismerte a látogatóban a porosz arisztokratát – az ilyesmit nehéz eltitkolni. Sejtése beigazolódott, amint Fabian kinyitotta a száját. A maga iskolázott, kulturált módján rövid meghajlással elnézést kért a kéretlen látogatás miatt, bemutatkozott, és előadta jövetele célját. Az ajtóban álló vendéglátója alacsony, zömök, kemény, elszánt arcú, középkorú, középosztálybeli férfi volt. „Valószínűleg ő volt a legfontosabb ember, akit az életben megismertem. Les extremes se touchent” – számolt be később az esetről, arra utalva, hogy az ellentétek vonzzák egymást. Azonnal megtalálták a közös hangot, és az összhang egészen Niekisch halála napjáig megmaradt.

A házba lépve Fabian hamar rájött, hogy jó helyen jár, és emberére akadt. Niekisch ügyesen bánt a szavakkal, egyenesen és közvetlenül beszélt. Nézeteit szenvedéllyel és világosan tálalta. Soha nem szólt lekezelően a még csak egyetemista Fabianhoz, inkább igyekezett meggyőzni őt az eltérő nézőpontjáról. Fabian életében először látott ízig-vérig köztársaságpártit. Ez idáig csak olvasmányaiban találkozott a Niekischéhez hasonló nézetekkel, amelyeket marxistának, de inkább nacionalistának, mint internacionalistának tekintett. Most pedig itt állt előtte egy hús-vér ember ezekkel a nézetekkel, és Fabiannak meggyőződése volt, hogy egy új világba vezeti. Évekkel később még mindig élénken élt az emlékezetében az első találkozásuk.

– Hogy talált rám? – kérdezte Niekisch.

– A Wiederstand segítségével.

Niekisch előtt rögtön világossá vált, hogy nem kell az alapoktól kezdenie – ez a fiatalember már tisztában van velük. Bármily hihetetlennek tűnt, Fabian von Schlabrendorff is ugyanazt gondolta, amit Niekisch: Hitler és a nácik káoszt és pusztulást hoznak Németországra, és mindenáron ellenük kell szegülni. Niekisch úgy gondolta, hogy a weimari káoszból új korszaknak, a proletariátus, a munkásember korszakának kell megszületnie, hogy ellensúlyozza Hitler népről, fajról, háborúról – és zsidókról – szóló populista szólamait. Fabian futólag érdeklődött, hogy Niekisch ereiben csörgedezik-e zsidó vér. Lehetséges. Ami a proletariátust illeti, Fabian szerint sokan a nácikban látják reményeik megtestesülését.

– Ön szerint Hitler egyfajta III. Napóleon? – kérdezte Fabian.

– Nem. Inkább I. Napóleon. Az egész világot háborúba fogja rángatni. Eleinte látványos győzelmeket arat majd a horogkeresztes zászlót lengetve, végül mégis elkerülhetetlen lesz a bukás és a vereség – felelte Niekisch.

Fabiannak később eszébe jutott, hogy Niekisch ezt már 1932-ben, jóval a tényleges bukás és vereség előtt megjövendölte.

A beszélgetésük során Fabian rádöbbent, hogy van még mit tanulnia. Meglepetéssel tapasztalta, hogy Niekisch nem rajong Gustav Stresemannért, az 1920-as években kancellárként és külügyminiszterként is tevékenykedő weimari politikusért, aki kivezette Németországot a versailles-i békeszerződés súlyos feltételei miatt bekövetkezett hiperinflációs válságból. A demokraták többségéhez hasonlóan Schlabrendorff is csodálattal adózott annak, hogy Stresemann a szövetségesekkel együttműködésben mérsékelni tudta, illetve részben nyersanyagokra, például szénre és nyersvasra váltotta a háborús jóvátétel összegét, valamint hogy tárgyalt Franciaországgal a Ruhr-vidékről történő kivonulásról. De a nemzeti bolsevik érzületű Niekisch nem osztotta a véleményét. Nem volt lenyűgözve attól, hogy Stresemann a szövetségesekkel kokettál – hiszen éppen ők szabták a Németországot megnyomorító feltételeket. Jobban kedvére volt a Németország és az új Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetsége között létrejött 1922-es rapallói egyezmény, amelynek keretében a két kormány megállapodott a közös gazdasági szükségleteik kielégítéséről, ugyanakkor lemondtak mindennemű területi és anyagi igényeikről. A két oldal nyíltan felvállalta a diplomáciai kapcsolatok helyreállítását. 1926-ban bizonyos katonai együttműködésről is megegyeztek titokban.

Mégpedig nem is akármilyenről. Niekisch sosem volt pacifista, és nagyon zokon vette, hogy a versailles-i békeszerződés megtiltotta Németországnak a mindössze 100 ezer fős, minimális hadsereg fenntartását meghaladó fegyverkezést. Mire Fabian megismerte, Niekisch már Németország és a Szovjetunió titkos összekötőjeként szolgált Karl Radekkel együtt. A Moszkvából 1923-ban hazatért kommunista Radek a német hadsereg, a Reichswehr egykori tagjait igyekezett összeverbuválni. Az volt a terv, hogy a versailles-i békeszerződés feltételeire fittyet hányva, titokban felépítenek egy páncélos ezredet és egy szárnyát bontogató Luftwaffét (légierő) a Szovjetunióban. Nem tudni, meddig jutottak a terv megvalósításában, de egy biztos: Niekisch még a náci korszak nagy részében is a német hadsereg védelmét élvezte. Természetesen Fabian erről csak később szerzett tudomást. Ekkor még csupán olyan társakat keresett, akik hozzá hasonlóan vélekednek a nácizmus veszélyeiről. „A nép rendben van, de csak az államnak van joga az országot kormányozni” – mondogatta Niekisch. A porosz hátterű Fabian teljesen egyetértett vele.11

Viszont egy bizonyos Rudolf Ditzen egyáltalán nem. A tolvajként, hazudozóként, alkoholistaként, drogfüggőként és szoknyavadászként ismert Rudolfot állandó szorongás és depresszió gyötörte. Némelyek szerint problémái a kisfiú korában elszenvedett balesete óta jelentkeznek, amely után fejfájás, rohamokban rátörő szédülés és alvászavar maradt vissza.12 Mások szerint már eleve így született, és kezdettől fogva sok borsot tört a szülei orra alá. 18 éves korában került először – de messze nem utoljára – elmegyógyintézetbe, miután egy barátjával megegyeztek, hogy közösen öngyilkosok lesznek, de véletlenül csak Ditzen ölte meg a barátját párbajban.13 Az 1920-as években két rövidebb börtönbüntetést kapott sikkasztásért.

Rudolf tipikus középosztálybeli családba született – apja bíróként dolgozott a Balti-tenger partján fekvő Greifswald városában, anyja pedig négy gyermekét nevelte és a háztartást vezette egy nevelőnő és két szolgáló segítségével. Rudolfot, harmadik gyermeküket soha nem értették meg. Pedig újra meg újra nekifutottak; próbáltak hatni rá, irányt mutatni neki, támogatni, idősebb korában gyakran anyagilag is, de minden hasztalannak bizonyult. Rudolf egyik válságból a másikba sodródott, többször kísérelt meg öngyilkosságot, és mindig bajba keveredett. A tanárai jellemzése szerint „dekadens, életunt személyiség, azt képzeli, hogy a törvény fölött áll”.14 Az iskolaigazgató szerint ráadásul arrogáns is. Mindez azért volt különösen meglepő, mivel jó és tisztességes családban nevelkedett. Szülei szerették a könyveket és a zenét. Zongoráztak. Múzeumokba és állatkertbe vitték a gyermekeiket. Fogalmuk sem volt, mitévők legyenek különc fiukkal. Miután Rudolf leérettségizett, és a diplomát is megszerezte, már csak abban reménykedtek, és azért imádkoztak, hogy rendes állást, jó feleséget találjon, és megállapodjon. De a dolgok csak még rosszabbra fordultak. Rudolf egyre többet ivott, rászokott a morfiumra és a kokainra, úgy füstölt, mint a gyárkémény, és későig, sőt néha egész éjszakára kimaradt otthonról. Krónikus nyugtalanság gyötörte, még aludni sem tudott tőle. Látszólag gyűlölte a szüleit.

A család Lipcsébe költözött, miután az apát kinevezték a legfelsőbb bíróság bírájának. Rudolf valami tennivaló után nézett, ha másért nem is, legalább némi kereset reményében. Igaz, hogy az apjától kapott egy kis apanázst, de drága ízlése miatt ez messze nem fedezte tetemes kiadásait. Végül talált egy intézői állást egy helyi vidéki birtokon. Az 1914–18-as háború idején nem sorozták be, mert szolgálatra alkalmatlannak találták. Ekkor egy másik, pomerániai birtokon helyezkedett el, szintén intézőként. Neki való munka volt ez. Kedvelte a parasztokat, a hétköznapi embereket, a vidéket, az erdőt, a mezőt, a magányt. Bár nem jött tőle rendbe – erre semmi esély nem volt –, de legalább jobb állapotba került. Mindenekelőtt pedig elég ideje maradt arra, amire mindig vágyott, és ami mindig is jól ment neki: az írásra.

„Mind ez idő alatt – és erre csak évtizedekkel később jöttem rá – tanultam, mégpedig a jövendő írói hivatásomra készültem. […] a végtelenségig hallgattam a répát gyomláló és krumplit kiásó asszonyok és lányok fecsegését” – számol be az élményeiről. És ugyanez volt a helyzet a tehenészekkel és a napszámosokkal is: „Megfigyeltem, hogyan és miről beszélnek, és mivel jómagam is csak alkalmazott voltam, nem feszélyezték magukat a jelenlétemben.”15

3. kép. Rudolf Ditzen az írógépe mellett 1934 körül

Rudolf írni kezdett, bár híján volt mind kiadónak, mind egyértelmű elképzeléseknek. De fokozatosan megtalálta a hangját: írásai a köznép, az Anständigen (a tisztességes emberek) körül forogtak, amely próbál túlélni a háború utáni Németország gazdasági és politikai káoszában. Az egyik Grimm-mese szereplője, az igazmondó ló, Hans Fallada nevét választotta írói álnévként – ami elég ironikus, mivel Rudolf híres hazudozó hírében állt. „Az életem minden mozzanata a könyveim lapjain végzi” – nyilatkozta egy 1946-os rádióinterjúban.16 Ha a tetteivel nem is tudta, de az írásain keresztül végső soron Rudolf hívta fel a világ figyelmét arra, hogy mi folyik Németországban.

Az 1920-as években éppen olyan drámai és kaotikus átalakulások zajlottak Rudolf életében, mint a hazájában. Az egész családot lesújtotta, hogy az egyik bátyja elesett a háborúban. Ráadásul Ditzen úr háborús kötvénybefektetéseit szintén rosszul érintette Németország veresége, így Rudolf apanázsa lecsökkent. Míg korábban hosszú nyaralásokra, télen pedig alpesi síüdülésekre utazott a család, addig 1923 nyarán a hiperinfláció szorításában már csak egy kurta vakációt engedhettek meg maguknak, többek között az útiköltségek szédítő ütemű drágulása miatt. „A negyedosztályú vonatjegy odafelé 58 ezer, míg visszafelé már 580 ezer márkába került. Másnap már 2 millió 320 ezer márka lett volna” – írta Ditzen úr a fiának.17

Hazatérve rossz hírek fogadták a családot. Júliusban Rudolfot hat hónapos börtönbüntetésre ítélték sikkasztásért. Talán az apanázsa visszaesése miatt vetemedett ilyesmire: valamiből fedeznie kellett a mindennapi betevő morfium-, alkohol- és dohányadagját. 1923 augusztusában általános sztrájk tört ki, és megbukott a kormány. Hamburgban rövid életű kommunista felkelés kezdődött, míg Münchenben a szárnyát próbálgató nemzetiszocialista párt végrehajtotta a „müncheni sörpuccs” néven elhíresült államcsínykísérletét. Gustav Stresemann hamarosan lemondásra kényszerült kancellári tisztségéről – bár a külügyminiszterit megtartotta –, az új kormány pedig vészhelyzeti kormányzással igyekezett megfékezni az erőszakos zavargásokat.

Rudolfnak beesett az arca és megsárgult a bőre a függőségei és a láncdohányzás miatt. De olyan volt, mint a tengerbe dobott parafa dugó: igaz, hogy összevissza hánykolódott a hullámok között, valahogy mégis mindig a felszínen maradt. 1924-ben még kiadót is talált az írásainak Ernst Rowohlt személyében. A nagydarab és temperamentumos, humoros és nagylelkű férfit azonnal barátok vették körül, bárhová is vetődött. Elkötelezetten és szívvel-lélekkel támogatta az íróit. Rudolf megkérte Rowohltot, hogy küldjön neki hat Balzac-kötetet a börtönbe. A férfi el is küldte a könyveket egy vidám üzenet kíséretében: csak a postaköltség 116 milliárd 760 millió márkájába került. Rowohlt tudta, hogy Rudolf problémás ember, ugyanakkor felismerte benne a páratlan tehetséget. Decemberben 100 aranymárkát adott az írónak. Ez volt az első az évek során átadott előlegek és kölcsönök hosszú sorában.

A börtönben Rudolf könyv nélkül megtanulta „A readingi fegyház balladája” (Ballad of Reading Jail) című Oscar Wilde-művet.18 A vészhelyzet miatt az egyszemélyes cellát zsúfolásig megtöltötték a rabok. Rudolf napközben fát hasogatott, éjjel olvasott és írt, amíg rá nem sötétedett, és meg nem jelentek a csótányok. Sajnos a rabtársai besúgójaként tevékenykedett, amivel előnyöket tudott kicsikarni a börtönőröktől. „De hát ilyen az élet. Túl kell élnem. Hősködjenek és mártírkodjanak az erősebbek. Nekem csak annyi tehetség jutott, hogy kisstílű csirkefogó legyek” – írta fesztelenül egy barátjának.19 Ha a börtönbüntetését elrettentésnek szánta a hatalom, nem érte el vele a célját. Alig helyezkedett el egy másik vidéki birtokon, amikor 14 ezer márkával a zsebében olajra lépett. Később 10 ezer márkás csekket hamisított, és további 5 ezer márkát lopott. Azután feladta magát. A bíróság minden vádpontban bűnösnek találta, és két és fél év börtönbüntetésre ítélte. A bíró így nyilatkozott róla: „Teljes mértékben degenerált pszichopata”.20

Rudolf nem bánta, hogy újból rács mögé kerül. Egyedül elmegyógyintézetben nem kívánt kikötni. A börtönben végül is hódolhatott két szenvedélyének: az olvasásnak és az írásnak, sőt talán a függőségeinek is. Már újabb regényen dolgozott, és Rowohlt útmutatása alapján esszéket és cikkeket is írt. Egyre inkább foglalkoztatta a tisztességes kisember témája, aki küszködik, nyomorog, akit igazságtalanul vádolnak és kihasználnak, aki a sors és a politikai körülmények tehetetlen áldozataként vergődik.

Saját tapasztalatai alapján felkarolta a börtönreform ügyét. „A hosszú büntetésüket letöltött fogvatartottakat nem lenne szabad megfelelő gondoskodás nélkül szélnek ereszteni” – írta az egyik cikkében.21 Az ő esetében jól működött a rendszer: amikor 1928 februárjában szabadon engedték, a fogvatartottakról gondoskodó szervezet munkát és szállást talált neki Hamburgban. Itt csatlakozott az SPD-hez és kezdett járni a Good Templar-rend üléseire. Az alkoholfogyasztás felszámolására létrehozott társaság segített Rudolfnak megszabadulni a kábítószer-függőségétől. Itt ismerkedett meg Suse Issellel is, a 27 éves, szőke, kedves és erős önkéntessel. A nővel, aki megváltoztatta az életét.

Az Issel család tagjai pont olyan „tisztességes emberek” voltak, mint akiknek a védelmét Rudolf a zászlajára tűzte. Suse divatárusként dolgozott, és szakszervezeti tag volt. A család pedig szociáldemokrata érzületű – még mindig reménykedtek egy jobb világban és egy tisztességesebb társadalomban. Az SPD jól szerepelt az 1928-as választásokon, az 1929-es New York-i tőzsdekrach előtt. A legnagyobb parlamenti párttá vált, ami azt tükrözte, hogy a kormány végre némi stabilitást tudott teremteni a gazdaságban. A náci NSDAP a szavazatok mindössze 2,6 százalékát tudta megszerezni.22

Ditzen úr pénzügyi helyzete – honfitársaihoz hasonlóan – kezdett rendeződni.

Rudolf több pénzt kért tőle, mondván, íróként új életet szeretne kezdeni. Ditzen úr jobb belátása ellenére – mivel szeretett volna még egy esélyt adni a fiának most, hogy kiadója is lett – havi 150 márkát ajánlott neki azzal a feltétellel, hogy rendszeresen levelet ír az anyjának, és kiadásai részletes listáját is mellékeli. Rudolf vett egy használt írógépet, és munkához látott Hallbrook utcai új otthonában. Gépírást is vállalt egy kis pluszpénz fejében, és megkérdezte Rowohltot, akadna-e számára munka a kiadóban. Később visszaköltözött Schleswig-Holstein tartományba, Neumünsterbe, ahol bebörtönzése előtt élt, de naponta írt Susénak, akit rendszeresen meg is látogatott Hamburgban. Decemberben eljegyezték egymást, és áprilisra ki is tűzték az esküvőt. „Soha életemben nem voltam még ilyen boldog” – írta Rudolf egy barátjának.23

Neumünsterben egy helyi újságnál kapott munkát: a városi és a környékbeli eseményekről tudósított és filmkritikákat írt. Ezzel némi pénzhez jutott, ráadásul anyagot gyűjtött a következő könyvéhez, amely közismertté tette a Hans Fallada nevet. A Szántóvetők, bombavetők (Bauern, Bonzen und Bomben) című, először 1931-ben kiadott kötet egy vidéki kisváros, lakói és újságja történetét meséli el, és Rudolf saját bevallása szerint gyökeresen eltért az összes addigi regényétől: sokkal inkább politikai irányultságú volt, és a sors által meghurcolt kisemberről szólt.24 Rudolf az írásain keresztül tudta a nézeteit közzétenni. Ha nem is volt elég erős vagy bátor a cselekvéshez, írni tudott, így milliókhoz volt képes eljuttatni a mondanivalóját. A könyv valójában nem a „szegény parasztokról”, hanem a „szegény Németországról” szólt, ahogyan Elizabeth nővérének szóló levelében írta.25

A könyv első oldalán felbukkan Tredup, ütött-kopott fekete felöltőjében és fekete nemezkalapjában, ahogyan dühödten lohol az utcán, hogy eleget tegyen ócska munkájának: értékesítse a helyi Pomerán Krónikás című napilap reklámfelületeit. Halálosan bosszantja az élet igazságtalansága és becstelensége. Amikor belép az irodába, a titkárnő felpillant, majd nyomban vissza is tér egy romantikus regény olvasásához. Látja, hogy csak a hirdetési ügynök érkezett meg. „Csak ne adja úgy a bankot, Klára, Klárika, Klarissza. Ma éjjel fél egykor láttam magát kijönni a Grottából” – tiltakozik Tredup, arra utalva, hogy éjfél után megfigyelte, amint a nő épp kilépett egy kétes hírű házból. „No, ha a fizetésemből akarnék megélni…” – válaszol a titkárnő szemrebbenés nélkül. Az olvasók ismerik a helyzetet: a gazdasági válság óta rengeteg nő kényszerült prostitúcióra a megélhetés érdekében. Tredup a főnök felesége után érdeklődik. „Tökrészeg?” Hát persze. Teljesen elázva fetreng az udvaron, feltűrt szoknyában, közszemlére téve a bájait. Tredup és két kollégája, Wenk és Stuff alternatív címeket találnak ki a napilapnak: „Sajtpapiros, Zúglap, Makulatúra, Horogkeresztes Piszok, Kacsaterjesztő, A Nyilvánosság Kizárásával”. A korábban az SPD-re szavazó, mostanra nácivá avanzsált rendőr főfelügyelőt félreérthetetlen helyzetben rajtakapták az egyik takarítónővel aznap éjjel a városházán. „A vörös polgármester, a kövér Gareis. Az ő íróasztalán csinálták.”26 Természetesen a hír nem jelenik meg a Krónikás hasábjain, hiszen az érintett egyrészt rendőr főfelügyelő, másrészt hithű náci. Nézzünk szembe a tényekkel: a korrupció mindenhol jelen van.

Csoda, hogy az olvasóközönség falta Hans Fallada sorait? Írásaiban ráismertek a saját életük fanyar humorral és emberséggel ábrázolt változatára, megelevenedtek a szemük előtt a jelenetek és a mesteri párbeszédek. Nagyon életszagú a következő jelenet is. Két végrehajtó Päplow gazdához tart, hogy elárverezzék két ökrét, amiért nem tudja fizetni az adót. Egy újabb csődbe ment gazda. „Hontalanná teszem őket itt, ahol ezer esztendeje laknak” – mondja az idősebb végrehajtó a fiatalabbnak.27 A könyv ráirányította a figyelmet a Landvolk mozgalomra. Ez a szövetség olyan kisgazdákat tömörített, akik a 27 ezer társukat nyomorba döntő gazdasági válság következményei ellen tiltakoztak. Schleswig-Holstein tartományt, a képzeletbeli Pomerán Krónikás napilap székhelyét és a valódi Ditzen család otthonát különösen súlyosan sújtotta a válság. A gazdák nem kaptak rendes árat a tejért, húsért, vajért és zöldségért. A nemzedékek óta ugyanazt a földdarabot megművelő családok eladósodtak, és nem tudták fizetni az adókat. Csak egy lépés választotta el őket a csődtől, a regényben szereplő végrehajtó szavait idézve: „hontalanná váltak ott, ahol ezer esztendeje laktak”. Ugyanez zajlott le a helyi kisvállalkozások esetében is. 1930-ban, a New York-i tőzsdekrach utóhatásaként az NSDAP szavazati aránya 4 százalékról 27 százalékra emelkedett Schleswig-Holsteinban.28 Ez volt a legjelentősebb politikai változás az országban.

Az ekkorra már 35 éves Rudolf Ditzen azonban életében először boldognak érezte magát. Suse volt számára a tökéletes feleség: erős, nyugodt és jó háziasszony. Segítségével Rudolf letette az italt, és továbbra is ellenállt a morfium és a kokain csábításának. Csupán a láncdohányzás maradt. Napközben írt, esténként pedig felolvasott Susénak, amíg az asszony varrt. A könyvei jó kritikákat kaptak, és pénzt is hoztak a konyhára. Ennek köszönhetően be tudtak költözni a berlini Moabit kerületbe, ahol két bútorozott szobát béreltek saját konyhával. Ez épp jókor jött: megszületett első gyermekük, akit Rudolf háborúban elesett bátyja után Ulinak neveztek el. Rudolf szülei abban a reményben, hogy végre megállapodott a fiuk, emelték az apanázst. Még ennél is jobb hír volt, hogy Rowohlt 250 márkás havi fixet jelentő félállást tudott kínálni Rudolfnak a kiadónál. Így aztán a férfi reggelente vonatra szállt a Bellevue állomáson, majd elsétált a Passauer utcáig. Reggel 9-től délután 2-ig dolgozott, délutánonként pedig Ulival játszott. Majd éjszakába nyúlóan írt, miközben egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Ennél jobb életet kívánni sem tudott volna magának. Legalábbis egyelőre.

Végjegyzetek

Bevezetés

1Hitler, Adolf: Harcom (Mein Kampf). Ford.: Kolbai Pál et al. Budapest, Centrum, 1943.

Jó németek

1Fallada, Hans: Halálodra magad maradsz (Jeder stirbt für sich allein). Ford.: Gyurkó László. Magvető, Budapest, 1961.

2Bredel, Willi: Ernst Thälmann – Politikai életrajz (Ernst Thälmann: ein Beitrag zu einem politischen Lebensbild). Ford. Schiller Dénesné. Budapest, Szikra, 1950, 130.

Első fejezet: A horogkereszt

1Engelmann, Bernt: Menet, indulj: lépést tarts! (Im Gleichschritt marsch: Wie wir die Nazizeit erlebten). Ford.: Szaszovszky József. Budapest, Magvető, 1985, 7.

2Housden, Martyn: Resistance and Conformity in the Third Reich. London, Routledge Sources in History, 1997, 14, 15, 23.

3Engelmann, Bernt: Menet, indulj: lépést tarts!, 42.

4Williams, Jenny: More Lives Than One, A Biography of Hans Fallada. London, Libris, 1998, 10.

5Housden, Martyn: Resistance and Conformity in the Third Reich, 14, 15, 23.

6Housden, Martyn: Resistance and Conformity in the Third Reich, 14, 15, 23.

7Bredel, Willi: Ernst Thälmann – Politikai életrajz, 108.

8Schlabrendorff von, Fabian: Begegnungen in fünf Jahrzehnten. Tübingen, Rainer Wunderlich Verlag. 1979, 11, 25, 30.

9Spengler, Oswald: A Nyugat alkonya – A világtörténelem morfológiájának körvonalai (Der Untergang des Abendlandes: Umrisse einer Morphologie der Weltgeschichte). Ford.: Juhász Anikó – Csejtei Dezső – Simon Ferenc. Budapest, Noran Libro, 2011.

10Schlabrendorff von, Fabian: Begegnungen in fünf Jahrzehnten, 75.

11Uo. 75.

12Walther, Peter: Hans Fallada, Die Biographie. Berlin, Aufbau Taschenbuch, 2018, 54.

13Uo. 59.

14Williams, Jenny: More Lives Than One, A Biography of Hans Fallada, 20.

15Walther, Peter: Hans Fallada, Die Biographie, 79.

16Williams, Jenny: More Lives Than One, A Biography of Hans Fallada, Bevezetés.

17Williams, Jenny: More Lives Than One, A Biography of Hans Fallada, 61.

18Wilde, Oscar: „A readingi fegyház balladája” (Ballad of Reading Jail). Ford.: Tóth Árpád. Budapest, Magyar Helikon, 1959.

19Williams, Jenny: More Lives Than One, A Biography of Hans Fallada, 66.

20Walther, Peter: Hans Fallada, Die Biographie, 70.

21Williams, Jenny: More Lives Than One, A Biography of Hans Fallada, 80.

22Housden, Martyn: Resistance and Conformity in the Third Reich, 14, 15, 23.

23Williams, Jenny: More Lives Than One, A Biography of Hans Fallada, 85.

24Fallada, Hans: Szántóvetők, bombavetők (Bauern, Bonzen und Bomben). Ford.: Benedek Marcell. Budapest, Dante, 1934.

25Walther, Peter: Hans Fallada, Die Biographie, 180.

26Fallada, Hans: Szántóvetők, bombavetők, 1–12.

27Uo. 20.

28Williams, Jenny: More Lives Than One, A Biography of Hans Fallada, 93.

Tartalom

A szerző megjegyzése

Bevezetés

Jó németek

Első fejezet: A horogkereszt

Második fejezet: A náci hatalomátvétel

Harmadik fejezet: 1933 és ami belefér

Negyedik fejezet: A náci uralom első évei

Ötödik fejezet: Nehéz idők – 1935

Hatodik fejezet: A nácik emelik a tétet

Hetedik fejezet: Fordulópont – 1938

Nyolcadik fejezet: A háború árnyékában – 1939

Kilencedik fejezet: A sötétség órái

Tizedik fejezet: Kétfrontos háború

Tizenegyedik fejezet: Mi történt a Birodalomban?

Tizenkettedik fejezet: Itt a vége

Tizenharmadik fejezet: Végjáték

Köszönetnyilvánítás

A képek forrása és engedélyek

Felhasznált irodalom

Név- és tárgymutató

Végjegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cabin – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0