Table of Contents

- Előszó

- I. Fejezet - A találkozás

- II. Fejezet - A boldogság

- III. Fejezet - A Salerno-i felejtés

- IV. Fejezet - Az első csapás

- V. Fejezet - Révbe ért életek

- VI. Fejezet - Egy nyugodt hétvége

- VII. Fejezet - A második csapás

- VIII. Fejezet - Az Örök város

- IX. Fejezet - Fekete hamu

- X. Fejezet - A temetetlen múlt

- XI. Fejezet - A fuvallat

- XII. Fejezet - A harmadik csapás

- XIII. Fejezet - A különleges szombat

- XIV. Fejezet - Az óra körbeért

- Végszó

- A szerző bemutatása

Stephen Harway

A SZICÍLIAI LÁNY ÉS A

HÁROM CSAPÁS

© Stephen Harway 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-439-4

Borító: Nágel Kornél

Kiadja a HELMA kiadó 2024

Tartalom

Előszó

I. Fejezet - A találkozás

II. Fejezet - A boldogság

III. Fejezet - A Salerno-i felejtés

IV. Fejezet - Az első csapás

V. Fejezet - Révbe ért életek

VI. Fejezet - Egy nyugodt hétvége

VII. Fejezet - A második csapás

VIII. Fejezet - Az Örök város

IX. Fejezet - Fekete hamu

X. Fejezet - A temetetlen múlt

XI. Fejezet - A fuvallat

XII. Fejezet - A harmadik csapás

XIII. Fejezet  - A különleges szombat

XIV. Fejezet - Az óra körbeért

Végszó

A szerző bemutatása

Előszó

A Szicíliában élő Blanca sorsa már a fogantatásától rosszul indul; biológiai apja, Mark elhagyja a lány édesanyját, Adele-t, amikor értesül annak állapotától.

A nő idővel férjhez megy, ám a lányt sem mostohaapja, Francesco, sem a két öccse, Gianni és Claudio nem szereti.

Összetört, önbizalomhiányos fiatal nőként azonnal elutazik Nápolyba az első férfi után, akiben kiutat lát a helyzetéből, de cseberből vederbe kerül: a kedvese, Valerio néhány hónap után ráun a munkanélküliség csapdájában vergődő, csalódott és egyre elkeseredettebb lányra. Mondvacsinált indokkal elküldi a szüleihez Salernoba.

A dolgok tragikussá fordulnak, amikor Blanca leendő apósa, Vittorio jóvátehetetlen bűnt követ el a lánnyal szemben.

A helyzetet Monica, Vittorio felesége menti meg, és segít másnap menekülni a tragikus élethelyzeteiből.

Korábban a neten komoly érzelmi kapcsolatba került valakivel, és most meg sem áll hozzá Rómáig.

Blancanak nincsenek nagy vágyai, mindössze szeretne „A három csapás” családhoz tartozni, ahol a szeretet, a bizalom és az összetartás természetes.

Vajon sikerül megtalálnia neki ezt a közeget és révbe érnie, vagy tovább hánykolódik az élet viharos hullámain, miközben a biztonságot keresi?

A szicíliai lány és a három apa igaz történetének kérdéseire a választ megkapjuk ebből a regényből.

Sok történet és izgalom vár mindenkit a regény végéig...

I. Fejezet - A találkozás

A Termini főpályaudvaron a szokásos nyüzsgés volt. Rómában évezredek óta mindig vibrál a tömeg és a levegő.

Blanca már leszállt a beérkező szerelvényről, és a peronon haladva kicsit félszen, de örömmel

és csodálkozva figyelte a sok-sok embert, és a Termini impozáns belső terét.

Az érzelmeiben az izgalom mellett ott a félsz is. A félelem valahol már talán az egész életében útitársa marad. Belé táplálták eddigi életén keresztül.

Végre jó lenne a „kitől” helyett már csak a „mitől” félni életem hátralévő részében – merengett.

Talán az egyetlen hibája, ha ezt annak

lehet nevezni: az állandó merengése. Valószínű, hogy talán egy pszichés, magával hozott gyerekkori védekezési mechanizmus. A valóság borzalmas napjaiba becsempészte egy kicsit a saját maga által megálmodott boldog kis világát.

Ezért tűnik néha furcsának; kissé, mintha máshol járna.

A kijáratot elhagyva még mindig nem tudta, hogy metróval és busszal vagy taxival menjen Claudiához.

A metró és buszjárat számát tudta, Claudia pontosan leírva elküldte a címét, de egy kis csábítást érzett. Vajon mi oka lehet annak, hogy egy ilyen pillanatban nem jött ki elé Claudia? A félelem, a félelem attól, hogy nem ilyennek képzeli őt, és visszaül egy Noto felé tartó vonatra. Mert két rossz közül mindig van egy kevésbé rosszabb. A nagynénje Notoban Blancát bármikor befogadná, ezt már Claudia is tudta. Egyszerűen csak félt, hogy mégsem kell; erősen érezte Blanca határozott érzelmeit iránta, de, mindig ott a „de”. Úgy gondolta, meghatározóbb és személyesebb, ha az otthonában várja az első találkozásukat.

Eközben Blanca megint elmerengett magában.

Még egyszer sem ült taxiban.

A hófehér taxik pedig számára oly szép látványt nyújtottak.

Elindult a metrólejáróhoz, ami a taxi droszt mögött van talán százötven méterre, és leérve az automatához ment. Jegyet venni, mert bent, az állomáson a trafikban nem vett jegyet, ugyanis ekkor még nem tudta, hogy mivel megy.

Bedobta a pénzt az automatába, és kiválasztotta a jegyét, majd azt megkapva megkereste a peronját.

Róma helyi metróközlekedése fantasztikus, akár a buszoké; viszont Claudiához – abba a részbe – nincs közvetlen metró- és buszvonal sem.

Így a Terminitől az Ottavianoig metróval kell mennie, és a Battistini irányába. Claudia megírta, hogy a hatodik megálló, bár szerencsére mindenhol ott a vonal a megállókkal.

Beérkezett a szerelvény, és Blanca bepréselte magát a tömeggel az egyik kocsiba. Megint elfogta belül a pánik, rosszul érezte magát, és legszívesebben a mozgó metróból az üres alagútba ugrott volna ki.

A tömeget nem bírja, főleg amikor be van szorulva a föld alatt egy száguldó kocsiba.

Most szidja magát, hogy nem ült be egy taxiba, de már késő.

Nápolyban metrózott először az életében, ott már elfogadta, de nem gondolta, hogy Rómában ekkora tömegek préselődnek egymáshoz a peronokon és a kocsikban.

A Termininél mindig tömegek vannak, itt a két metró átszállója, meg maga a főpályaudvar is komoly forgalmat bonyolít le.

Ha itt a kék „B” metróvonalra száll fel Laurentina irányába, a Colosseum felé kismillióan mennek nap mint nap innen.

Minden irányban sok történelmi látnivaló van, de a turisták – kevés kivétellel – csak a legismertebbeket látogatják.

Azok, akik a kék vonalon mennek a Colosseum felé, már nem mennek tovább még két megállóval a Piramishoz, ami az ókorból fennmaradt négyből az egyetlen fehérgránit piramis.

Legtöbben nem is tudják, hogy létezik.

Blanca szerelvénye elért a harmadik megállóhoz, a Spanyol Lépcsőhöz. Boldog megkönnyebbüléssel vette észre, hogy a tömeg fele leszállt, és szerencsére túl sok felszálló nem lett.

Innen nyugodtabban utazva elérte az Ottavianot.

Róma nem egy apró város. Claudia az egyik külvárosi negyedben él. Az a szép ezekben a negyedekben, hogy ott nem lehet megmondani, hogy a belvárosban vagy a külvárosban van az ember. A negyedek és a hangulat ugyanaz.

Claudia lakása több mint tizenkét kilométerre van a Terminitől, metróval és busszal szűk egy óra az út.

A szerelvény végre megáll, és Blanca szinte éveket fiatalodva megy fel a tömeggel a napfényre.

A forgalmas Viale Giulio Cesare-n sétálnia kell kétszáz métert a 913-as jelű buszmegállóhoz.

Itt is tömeg van fent a forgalmas úton, de ez más. Szép épületek, üzletek, kávézók, fák és hangok veszik körül, van tér és levegő.

Megint pánikol. Megáll egy üzlet kirakatához dőlve.

– Ha most a buszra felszállok, akkor már csak el kell sétálnom Claudia lakásáig – gondolja félve.

Mindig, minden, amire várunk és vágyunk olyan izgalmas és pezsgő mindaddig, amíg a kapujához nem érünk, és ehhez a kapuhoz az a kulcs, amit hosszú időn át várva addig olyan erősen és magabiztosan markoltunk, most esetlen és remegő kézzel fogjuk, a félelemtől nem tudjuk, hogy a kulcsot, ami eddig minden reményünk volt, a zárba merjük-e illeszteni.

Mert félünk. Félünk mindannyian.

Attól, hogy az a kulcs, amit a boldogságunk kapujához féltve markoltunk, vajon beleillik-e a zárba?

Életünk legnagyobb pillanataiban inkább meg sem próbáljuk a kulcsunkat a zárba illeszteni, és szinte mindig visszafordulunk, mert a magunk gyengeségét idővel hamarabb dolgozzuk fel, mint azt a csalódást, amire az egész életünk is kevés lenne.

A kirakattól végre elvált Blanca sziluettje, és haladt tovább a buszmegálló irányába.

Épp csak körbenézne, mire be is áll gyors fékezéssel a busza.

Felszállók még itt is sokan vannak, a busz tele, ez még így is marad jó pár megállóig.

Kapaszkodik erősen, ülőhely még napközben a városban munkanap ritka, markolja a króm csövet, mert itt a buszok nem finomhangolással közlekednek.

Eközben a Viale delle Milizie-n haladnak már, csodálatos öreg platánok szegélyezik az út két oldalát, élő napernyőként árnyékot adva az úton közlekedőknek.

Az egyik kereszteződésnél a busz hirtelen jobbra fordulásakor Blanca egyetlen bőröndje élesen a térdéhez ütődött.

A fájdalom erősen érintette, de nem is az ütés eredményeként.

Ahogy a bőröndjére az ütés miatt azonnal lenézett, valamivel szembesítette.

A mostoha és nyomorult életével.

Itt van egy idegen városban, maga is idegenként, a húszas évei közepén, és ami a bőröndjében van, az a mindene.

Ruhák, nem sok, cipő két pár, és ami rajta van; öt könyv és fehérneműk, na, nem egy gardróbnyi, meg a kis, értéktelen, de számára értékes lomok-kacatok.

Nem sokkal több anyagi java van, mint egy római hajléktalannak.

Sőt. Van egy kis pénze, valamennyi, Monica adta, hogy egy darabig ne nélkülözzön, míg talpra nem áll. Anyagilag, mert lelkileg igazán már sohasem fog. A tüskék, amik az élete során a szívébe fúródtak olyanok, mint a nyílvesszők, már csak mélyebbre tudnak jutni, de soha nem lehet azokat kifelé húzni.

Egy nagyot sóhajtva nézi az utcát, és örömmel látja, hogy a busz már a Via Triofalén halad; jó hosszú ez az utca, de már lassan megérkezik. Az utca egypár kilométer, de ez is csak öt-hat perc, és majd lassan figyelnie kell a megállóját, nehogy túl menjen.

Blanca csak most veszi észre, hogy szinte üres a busz, már talán ha tízen ülhetnek rajta, míg ő a nagy merengésében észre sem vette, hogy mennyi üres ülés van mellette. Gyorsan le is huppant, és azzal a lendülettel fel is ugrott.

Félt, hogy ülve nem látja rendesen a buszmegállókat.

Ez rá jellemző.

Közben már azt nézi, hogy talán a leendő környezete milyen, mik vannak, de rájött, hogy itt is minden hasonló, mint Nápolyban vagy Salernoban. Akaratlanul is kicsit otthon érezte magát, és megérkezett a várva várt megállóhoz a busz is.

Itt már nem öblös és széles az út, kb. négyszáz méterrel visszább váltott le a térnél keskeny utcára. A busz egy garázsműhelynél lehúzódik az út szélére a megállónál, és Blanca leszáll a bőröndjével.

Leszállt és áll. Nem mer mozdulni, érzi, a szíve túl gyorsan ver, és kicsit nehezen vesz levegőt. Erőt vesz magán és körbe néz.

Tudja, hogy eddig is hívhatta volna Claudiát, ha bizonytalan, de ezt szerette volna elkerülni, ha lehet.

Nagyon eltévedni nem tud, itt már látja is, hogy jobbra kell fordulni, miközben húzza magával a kis bőröndjét a felfelé emelkedő, rövid, egyirányú utcában, a Via del Colle di Sant' Agatán. És már a kis kereszteződésnél balra fordul a Via Giulio Salvadorin, ahol a második épület jobbra.

Egy négyszintes kockaépület erkélyekkel, egy kis, szép burkolt udvarral és néhány fával.

A második emelet. Úgy beszélték meg, hogy a kapucsengőn hívja, és Claudia nyitja fentről az elektromos zárat. Amikor felmegy, az ajtónyitáskor találkoznak.

Minden baja van Blancának, futni szeretne, de a lábai nem mozognak, a sírás kerülgeti, de a torka összeszorult.

Lassan emeli a kezét, és a mutatóujja megnyomja ,,azt” a gombot. Talán egyig sem kellett számolni, és berregés. Blanka betolja az utcai rácsos kaput, és elindul úgy hat méterre a lépcsőház ajtóhoz.

Fura, megint érzelmi változás megy át rajta, mintha a félelmét a kapun kívül hagyta volna.

A rózsaszín lebegés viszi fel a lépcsőn, mintha valami érthetetlen, eufórikus állapotba került volna.

A másodikra érve azonnal meglátja a három lakás ajtaján, hogy melyik Claudiáé. A bőröndjét nem húzza, hanem a kezében viszi az ajtóig, hogy a guruló kerekek zaja ne rontsa el a pillanatot, majd az ajtó elé állva – a csengő helyett – halkan hármat kopog az ajtón.

II. Fejezet - A boldogság

Az ajtó gyorsan kinyílt a kopogásra, Blanca és Claudia egymást megpillantva azonnal egymást ölelve ugrott egymás nyakába, miközben a bőrönd diszkréten a földre koppant.

Jó néhány másodpercig egymást ölelték, majd összepillantottak.

Azonnal összeért az ajkuk, és már az ölelésüket is szenvedélyes, hosszantartó csók követte.

Nem szavakra volt szükségük, hanem egymásra.

Még egy jó darabig folytatták a szenvedélyes csókolózást, majd szétváltak, Claudia becsukta végre az ajtót, és Blanca felé fordulva mondta:

– Már nagyon vártalak.

– Ahogy én is vártam ezt a napot – válaszolta Blanca.

– Gyere, bemegyünk a szobába – mondta Claudia, és a szoba felé indulva megfogta a barátnője bőröndjét. Blanca követte, és amikor beléptek, meglepődve nézett szét.

A szoba fiatalos és modern volt, szép, világos kőpadlóval, hatalmas ággyal, olyan magas matraccal, amilyet még Blanca nem látott; hófehér ágyneművel, fehér beépített gardróbbal, és – kicsit erős kontrasztként – magas fényű, fekete éjjeliszekrényekkel, fehér lámpákkal.

Leültek az ágyra és egymásra néztek.

Claudia szintén egy vonzó szépség minden férfi számára, bár míg Blanca a klasszikus, addig Claudia a modern, határozott szexi megtestesítője.

Rövid, nyakáig érő haja Kleopátra fazonnal, inkább vörös árnyalatú hajszínnel, mint barnával, erős, mély tompa színű bordó rúzzsal a száján, erős, vastag szemöldökkel és sűrű, hosszú fekete műszempillákkal, illetve szinte teljesen fehér arcbőrével igéző látvány; hozzá a gesztenye barna szemeivel.

Szépen ívelt vastag ajkaival és egyenes vonalú, de nem keskeny orrával maga a báj és a vad szexi szépség különlegessége.

Egy vékony, szürke, kötött pulóver volt rajta, laza fazonú, hosszabb ujjakkal, melyek majdnem a kézfejeit és szép hosszú ujjait is takarták; a pulóver viszont épphogy a mellei alatt ért véget, szabadon hagyva a hasát és a derekát, megmutatva a szép világosbarna bőrét és vonalait.

Melltartó nem volt rajta; látszott, ahogy a pulóver anyaga a melleire ráomlott, felfedve formás, feszes melleit és a duzzadó bimbóit, ami felkorbácsoló látvány volt.

Egy farmer volt rajta öv nélkül; elöl két felső, nagy varrott zsebbel, a combjainál szintén egy-egy nagy, külső varrott zseb.

A különleges arcprofiljával és a Kleopátra tompán-mélyen vöröslő hajával, a lezser és mégis szemet vonzó alakjával igéző látványt nyújtott. Egy picit volt telt, de csak annyira, hogy ne dönthesse el az ember, hogy a tökéletesség vagy a bujaság királynője.

Ahogy leültek az ágyra, kezüket letéve azonnal összeértek az ujjaik. Ebben a pillanatban már a szájuk újra vadul összeért, túl sokáig vártak erre a pillanatra, mindent azonnal akartak a másikból. A csókkal együtt már feküdtek az ágyban, Claudia már Blanca búzát vette le a melltartóval együtt; térde a lány combjai között, és már valószínű, hogy egy ideig a bőröndből nem lesz kipakolva, míg minden – egymás iránt táplált és érzett – vágyukat ki nem elégítik ki.

A nap hátralévő részében már csak a fürdőszobába vagy a konyhába tettek egy kis kitérőt.

A következő nap reggelén már a nap rég fent volt, de még csak ekkor ébredeztek.

Egymáshoz bújva tértek magukhoz a véget nem érő éjszaka után, kicsit erőtlenül, kicsit szédülten és nagyon boldogan.

Először Claudia szeme nyílt ki, és egy finom, puha csókkal nyitotta Blanca szemeit.

– Jó reggelt, Édes! – köszöntötte Claudia Blancát.

– Jó reggelt! – köszönt vissza a lány. – Van valami ötleted délelőttre?

– Mihez lenne kedved? – kérdezte Claudia, és ekkor lágyan Blanka combjára tévedt a keze.

– Arra gondoltam, hogy hagyom történni a dolgokat, hogy történjenek csak úgy – válaszolta Blanca, és behunyta a szemét, miközben egy időre engedte elernyedni minden izmát.

Jócskán ebéd felé közeledett az idő, a dolgok megtörténtek, a lányok viszont megéheztek.

– Mikorra kell menned? – kérdezte Blanca.

– Be kell érnem háromnegyed kettőre, de innen gyalog 5-6 perc.

– Mikorra végzel?

– Ha tizenegyre hazaérek, az már jó – válaszolta Claudia. – De ha lesz kedved, nézz be nyugodtan – folytatta.

– Jó, majd meglátom. Nem tudom, nem akarlak zavarni, és amúgy is idő kell nekem új helyekhez és emberekhez – mondta Blanca.

– Hát, az éjszaka nem tűntél bizonytalannak – incselkedett Claudia, miközben ő már a konyhában felállva pakolt el, és közben még a széken ülő Blancának hátulról egy édes puszit nyomott a nyakára.

– Az más! – mondta gyorsan elpirulva Blanca.

Claudiának már volt kapcsolata nővel, de a személyiségük eltérő volt, és inkább az elválás mellett döntöttek, mintsem egymást bántsák minden nap.

Ellenben Blancának még kalandja, sőt flörtje sem volt nővel eddig.

De Blancának Claudia más.

Bár neki saját magának is kicsit arcpirulós, ehhez idő kell, míg elfogadja, hogy ami természetes, az nem lehet természetellenes, de tudja: így boldog.

Egy jó dolog van az eddigi rossz életében: senkinek sem kell már magyarázkodnia.

Érdekes, Claudia viszont nem is foglalkozik ezzel a részével, neki ez teljesen természetes, és a közösségének is.

Blanca csodálkozik, hogy itt minden mennyivel természetesebb, és elfogadóbb. Szicíliában, a szülővárosában, Notóban ebből sok gondjuk fakadna.

Otthon még a régimódi erkölcsösséget képviselik,

és közel sem ilyen elfogadóak.

Arra gondolt, egy kis iróniával, hogyan fogadnák őket, ha csak egy napra hazalátogatna Claudiával?

Közben magában kajánul mosolygott.

– Persze, persze, az más! – nevetett Claudia. Közben a mosogatógépbe tette be a csetreseket. Klassz konyha volt, és megdöbbentően rendhagyó.

Amikor tegnap először meglátta Blanca, még a szemei is kikerekedtek. Egy modern konyhabútor volt a jobboldali teli falon, e fal mögött a fürdőszoba van. Ez eddig rendben is volna, de a konyhapult és a felső konyhaszekrény között nem csempe van, mint mindenhol, hanem átlátszó üvegtéglák!

Az építésznek vagy a fantáziája vagy az igénye lehetett nagy!

Elég fura, mert a nappali-konyha egy nagy helyiség, és ha van egy társaság, akkor együtt nézhetik, aki bent fürdik, vagy zuhanyozik a kádban és törölközik!

Persze a fürdőszobából is ugyanúgy látni kifelé, de abban annyira nincs semmi különleges, ha az ember azt nézi a kádból, hogy a pultnál a tűzhelyen fő a tészta.

Ilyet még Blanka nem látott, de nagyon mások sem, lehet, hogy a lakás tulaja kicsit erős libidójú.

Claudia bérli már másfél éve, így vette ki, és neki ez nagyon tetszik, ahogy van.

Egyébként Claudia munkahelye egy kis apró pizzéria, különböző helyben készített pizza szeletekkel ott fogyasztásra vagy elvitelre.

Szerencsére kiszállítással nem foglalkoznak; nem egy nagy árkategóriás, de a lakónegyedben folyamatos, állandó vendégkörrel.

Az utcában csak párszáz métert kell menni a városközpont irányába, és az első utca jobbra a Via Vincenzo Troya. A kis pizzéria a furcsa nevű Pizzamisú.

Claudia délután kettőre jár dolgozni, jó esetben tizenegykor zárhatnak, de nem ritka az éjféli zárás. Négyen dolgoznak ott – egymást váltva – párban, a legtöbbször Giorgioval van párban.

Pultoznak, készítik a pizzákat és takarítanak is.

Tulajdonképpen elég kényelmes abból a szempontból, hogy nincs messze, és egy ilyen kis hely az ételeivel mindig biztos munkahely.

– Tudod mit?! Kísérj el, legalább megnézed, hol dolgozom. Ma megint Giorgioval leszek, legalább megismered, aztán szétnézel a környéken. Ha valahol elakadnál, vagy keresnél valamit, csak csörgess meg! Ha épp nem tudom felvenni, akkor is egy-két percen belül visszahívlak!

– Jó, de tényleg nem akarlak zavarni! – mondta Blanca, és valóban így is gondolta.

– Ne butáskodj – szólt kedvesen Claudia –, örülnék, ha elkísérnél!

A lányok még rendbe szedik magukat, és lassan indulnak is egy kis önfeledt, játékos ölelkezés után.

III. Fejezet - A Salerno-i felejtés

A házasságuk végső, sötét viharai után már csak a csendes, szomorú fájdalom marad. Monica már nem lesz többé önmaga, az öröme bárki iránt hordozni fog némi fenntartást majd másokkal szemben, az iránta mutatott szeretetük pedig bizalmatlanságot.

Salerno is más lett a számára, mint amit eddig jelentett neki.

Az utcák zsivaja mára bántó zaj, az ismerősök kedvessége is olyan szégyen számára.

Vittorio egy ismerőséhez költözött, Monica nem is akarja látni.

Az üzletüket bezárják és eladják, ezt már rég meg kellett volna tenniük, hisz az utóbbi két év forgalma már kevesebb volt, mint elégséges.

Talán akkor minden másképp történt volna, talán.

Persze, könnyű lenne haragudni a fiára, Milánra, de ha nem küldi hozzájuk szándékosan,

még akkor is: ez a szörnyűség bármelyik látogatásuk során ugyanúgy megtörténhetett volna.

Monica a Via Alberto Pirrora sétált, a Mamma Rosa-ba igyekezett. Ez egy kis étkezde, a tulajdonos egy alacsony, idősödő nő, a vendéglője a szíve-lelke. Monicával már régi barátnők.

Mamma Rosa szenvedélye a konyha, és a trattoriájában kint van a falon egy táblán az élete mottója:

,,...La Passione per la mia cucina è paragonabile solo all'amore per i miei figli...”

(azaz: „A főzés iránti szenvedélyem a gyermekeim iránti szeretetemmel egyenlő.”)

Az utcába érve a járdán sem egyszerű közlekedni, az utca keskeny, egyirányú, a jobboldalt végig parkoló autók szorosan a házfalakhoz állnak, a bal oldalt az utcán a robogók parkolnak végig sorban, a bal oldalon, az egy keskeny járdán emberek jönnek-mennek, vagy beszélgetnek; dobozok és ládák felhalmozva pár helyen, és néhol asztalok székekkel a vendégeknek.

Monica elért Mamma Rosa étterméhez.

– Ciao, Rosa! – köszönt Monica kedvesen.