A fordítás alapjául szolgáló mű:

Heather Levy: Hurt for Me

Copyright © 2024, Heather Levy

All rights reserved.

Magyar fordítás © Weisz Böbe

© 2024, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Eredeti borítóterv © Ploy Siripant

A borító magyarítását Müller Péter végezte

Borítófotó © Iniraswork / Depositphotos

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Zoltán Tamás

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-16-2

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office.

Az összes kinksternek, legfőképp Christának

Igen, azt hiszem, hogy előbb-utóbb mindenkinek az életében elkövetkezik a megpróbáltatás órája. Mindenkinek megvan a saját gonosz szelleme, amely gyötri és kínozza, és próbára teszi minden erejét.

DAPHNE DU MAURIER: A Manderley-ház asszonya
(Fordító: Ruzitska Mária)

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Figyelem: ez a könyv több olyan veszélyt is érint, amely napjainkban a szexmunkásokat fenyegeti. Szó esik benne bántalmazásról, szexuális célú emberkereskedelemről és nemi erőszakról, emberrablásról, valamint a konszenzusos és nem konszenzusos BDSM-ről is. Külön gondot fordítottam arra, hogy ezeket a szempontokat érzékenyen ábrázoljam.

Bár ez kitalált történet, nap mint nap előfordulnak ehhez hasonló szörnyű bűncselekmények. Ha neked vagy egy ismerősödnek támogatásra van szüksége, ne késlekedjetek a helyi hatóságoktól segítséget kérni. Ha érdekel, hogyan segíthetsz az emberkereskedelem elleni küzdelemben, látogass el a Polaris Project weboldalára: www.polarisproject.org

1. FEJEZET

ECHO

2009

Amikor igazán akarsz valamit, akkor meg kell fizetned az árát. Echo szinte hallotta is az anyja levegős hangját, miközben a bevásárlókocsit tolta a Ralph’s szupermarketben. A vacak kerekek folyton jobbra húzták, holott ő balra szeretett volna menni, a vitaminos polcokhoz.

Már tizenegy óra is elmúlt, és az üzlettérben Echón kívül csak két bolti eladó tartózkodott, akik vele nagyjából egyidősek lehettek. Ő már betöltötte a tizenkilencet, de még sosem volt állása. Legalábbis igazi nem. Clint nem hagyta, hogy bárhová is jelentkezzen, azt mondta, még a kérdés is hülyeség, ezért Echo sosem forszírozta a dolgot, mert úgysem látta értelmét. Könnyebb volt tenni azt, amit a férfi mondott neki. Úgy kevésbé fájdalmas…

Echo megállt a vitaminos dobozokból rakott fal előtt, a tekintete végigvándorolt rajtuk, míg megtalálta azt a polcot, amit keresett, hiszen elsősorban ezért tért be a szupermarketbe késő este. Levett egy dobozt, és kibogarászta a hátuljára nyomtatott leírást, nem mintha egy szót is értett volna belőle. Annyiféle vitaminkészítmény létezett, és fogalma sem volt, melyik lenne a legjobb.

Lenézett a hasára.

– Te mit gondolsz?

Amikor igazán akarsz valamit, akkor meg kell fizetned az árát.

Megint az anyja szavai. Echo figyelmen kívül hagyta a testén átszáguldó remegést, amitől a lába épp annyira ingatag lett, mint a bevásárlókocsi kerekei. Megsimogatta a hasa alját, és teljes súllyal ránehezedett a tudat, hogy alig néhány órával ezelőtt milyen bizonytalanná vált az élete. Mennyire bizonytalan volt minden az életében az utóbbi négy, ha nem több évben, ha őszinte akart lenni magához.

Nem bírta tovább. A mellkasából az ólomsúlyú csomó felkúszott a torkába, és végül eleredtek a könnyei. Nem volt olyan felszabadító érzés, mint remélte, csak kimerültebb lett tőle, ezért inkább abbahagyta a sírást.

Még hosszú út állt előtte. Bedobta a vitaminos dobozt a kocsiba, és sietve összeszedte még mindazt, amire szüksége volt: hűtést nem igénylő ételt, újratölthető vizes palackot, hajfestéket és egy feltöltőkártyás telefont. Aztán megállt az édességes polcoknál, és levett egy családi méretű Reese’s Piecest, a kedvencét, mert úgysem volt senki, aki megtilthatta volna neki. Az egyetlen utazótáskáját, amelyet Clint házából hozott el, letette a szupermarket bejáratánál lévő jégkocka-automata mellé. Eszébe jutott, hogy Clint ebben a táskában tartotta az edzőcuccait, és most bosszúsan gondolt arra, hogy a férfi izzadságának maradványa rákenődik az ételére és arra a kevés ruhára, amit magával hozott.

Nem számított. Itt volt, és szabadon vásárolhatott anélkül, hogy bárki is lesné minden mozdulatát – csak ez számított. Megint lenézett a hasára. Most már csak ez számított.

Echo odament az egyetlen nyitva tartó kasszához, és feltette a termékeket a szalagra. A sarokban a mobilján görgető egyik fiatal alkalmazott ekkor feléledt, és lassan elindult Echo felé.

A zöld hajú kasszás lány úgy olvasott be mindent, mintha dühítené, hogy dolgoznia kell. Csak akkor állt meg a keze a levegőben, amikor megfogta a vitamint.

– Terhesvitamin, mi? Hányadik hónapban vagy? – kérdezte Echótól.

Echo megpróbálta leplezni a döbbenetét, hogy valaki így rákérdezett arra, amit eddig titkolt.

– Hm, azt hiszem, pár hónapos. – Nem igazán tudta volna pontosan megmondani, mert a ciklusa mindig is rendszertelen volt.

– Olyan pici vagy. Fogadni merek, hogy hamar meglátszik majd. A nővérem is így volt vele, úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban lebabázna. – A kasszás beolvasta a vitamint, és füttyentett. – Harminckét dollár? Basszus, ez durva!

Echo sietve kiszámolta, mennyire rúg majd ez a harminckét dollár úgy hét hónapon át, és még jobban elszorult a szíve.

– Az ember azt hinné, hogy ha a kormányt tényleg annyira érdekelné a gyerekvállalás, akkor ez a szar olcsóbb lenne, nem?

Echo vállat vont.

– Tetszik a hajad – mondta a kasszás. – Eredeti?

– Igen.

– Ha nekem ilyen eperszőke hajam lenne, sosem festeném be.

Márpedig Echo listáján az első tétel pont az volt, hogy befesti a haját, de rámosolygott a lányra, és egy szót sem szólt. Azonnal el kellett innen tűnnie, és keresnie egy motelt éjszakára. Sajnálta, hogy nincs autója, amiben aludhatna, de persze még jogosítványa sem volt, nemhogy kocsija, és az holtbiztos, hogy nem fog az utcán aludni. Könnyen megtalálnák.

Amikor átnyújtotta a kasszásnak a pénzt, a lány megdermedt, és úgy nézte Echo arcát, mintha egy különösen bonyolult matekfeladatot kellene megoldania.

– Figyu, itt van valami – mutatott a saját arcára.

Echo szívébe jeges rémület markolt, és végigcsorgott a gerincén. Minden egyes izma megfeszült.

Gyorsan elvette a visszajárót, és a teli papírzacskókat. Kifelé menet felkapta az utazótáskáját is. Legszívesebben elrohant volna, de erőt vett magán, megállt, és körbefordult.

Amikor visszament az üzletbe, megkérdezte a kasszást, hol van a mosdó.

Szerencsére a mosdó üres volt. Echo megnézte magát a tükörben, a neon tompa fénye sárgás árnyékokat vetett eleve sápadt arcára. Balra fordította a fejét, és megpillantotta, mit látott a kasszás.

Amikor igazán akarsz valamit, akkor meg kell fizetned az árát.

Ott, az arca alján, mint egy szeplőkből álló csillagkép, alvadt vér pöttyözte a bőrét.

2. FEJEZET

RAE

2024

Rae imádta reggel a verejték illatát. Jobb volt, mint a frissen főtt kávé, jobb, mint a jól bejáratott vasserpenyőben sercegő bacon. Semmi más nem tudta így felébreszteni az érzékeit.

Volt valami felvillanyozó és ősi a verejtékszagban, ami a közeledő tengeri viharra emlékeztette, arra, amikor az átmelegedett, szemcsés homok átnyomódik a lábujjai között, és a sós szél bele-belekap a hajába. A végtelen, rémisztő lehetőségeket juttatta eszébe. Megpróbált nem erre gondolni, hogy ne kezdjen el remegni.

Erre az izzadó, félmeztelen férfira kellett összpontosítania.

Thomas Highsmithre. Erőtlennek hatott, ahogy ott térdelt a földön Rae lábánál, és pontosan annak is kellett éreznie magát. Ezért fizetett annyi pénzt. Napközben Thomas főkönyvelőként dolgozott az egyik legnagyobb olaj- és gázvállalatnál; ez is azok közé a cégek közé tartozott, amelyeknek Oklahoma City elméletileg a növekedését és vonzó lehetőségeit köszönhette, miközben a börtönei megteltek a kisebb drogvétségekért elítéltekkel, az állami iskolák pedig pénzhiány miatt összeomlottak és bezártak.

Rae-nek eszébe jutott, milyen súlyos összegeket fizetett Lily iskolaszereiért az idei gimnáziumi tanévben, és megfordult benne, hogy jól seggbe rúgja Thomast a fekete, magas sarkú lakkbőr csizmájával.

A férfi mintha olvasott volna a gondolataiban, mert egy fél másodpercre Rae szemébe nézett, majd vissza is kapta a tekintetét az ölébe ejtett összekulcsolt kezére.

– Befejeztük. Állj fel!

Thomas már tudta, hogy végeztek, mert a szeánszot Rae a korbáccsal fejezte be, ahogyan a férfi akarta, de most mégsem mozdult, amitől Rae gerincén végigfutott a rémület. Az arca azonban higgadt maradt, közönyös, noha aggódott a férfi miatt. Nem azért, hogy az ügyfele mit tehetne vele. Legalább annyira bízott benne, mint a többi kliensében. Kölcsönös bizalom nélkül nem lenne vállalkozása. Nem, ez az aggodalom másmilyen volt. Az utóbbi szeánszok során egyre többször fordult elő, hogy Thomas fejben egészen máshol járt, mintha valami miatt nem tudna belelazulni a fájdalomba, és hagyni Rae-nek, hogy segítsen áttörni a mentális korlátait.

Finoman rácsapott Thomas hátára – gyengéd figyelmeztetésként – a bőrkorbáccsal. A férfi végre megmoccant, és lassan felállt. Rae egy pillanatig elgyönyörködött a vörös nyomokon, amelyeket a pálcával és a korbáccsal okozott a férfi fenekének és felsőcombjának tejfehér bőrén. Mindegy, az évek során hány ügyfele volt, és mennyi szeánszot tartott, a munkája eredményének látványa mindig kellemes melegséggel töltötte el a combja között.

Thomas úgy állt ott, mint egy elveszett kisgyerek, aki várja, hogy az anyja megmondja neki, mit tegyen, ami egyáltalán nem vallott rá. Rae elnyomott egy sóhajtást. Alig harminc perce maradt felkészülni a következő ügyfélre, de tudta, hogy muszáj foglalkoznia azzal, ami a férfit nyomasztja.

Nem okozott annyi sérülést, hogy az hosszas utógondozást igényelt volna, és Thomas amúgy sem volt összebújós típus. Rae a helyiségben lévő minihűtőből kivett neki egy palack szénsavas ásványvizet, amellyel minden ügyfelét meg szokta kínálni.

– Menj, és öltözz fel!

Elfordult, hogy még véletlenül se nézze, ahogy Thomas magára rángatja a ruháit, jobbára azért, mert nem szerette volna, ha bármelyik ügyfele félreértené a helyzetet, de nehéz volt nem odanézni. Thomas nem olyan volt, mint a tipikus ügyfelei, azok a jobbára idősebb, gazdagabb, kevésbé vonzó férfiak. Thomas harminchárom éves volt, nem egészen két évvel fiatalabb nála, és határozottan az ő típusa: magas, borzas sötétbarna hajjal, lágy tekintetű barna szempárral, amitől ártatlannak hatott, pedig Rae tudta, hogy minden, csak nem az. Gondolatban gyorsan lekevert magának egy kijózanító pofont, és inkább megpróbált rájönni, mi bántja a férfit.

Amint Thomas belebújt kék ingébe, Rae átnyújtotta neki a vizespalackot. A férfi körülnézett a tágas helyiségben, a szeme végigvándorolt a bíborszínű falakon és az andráskereszt ikszén, amelyhez pár perce még oda volt kötözve. Csak nézte a palackot a kezében, és Rae tudta, hogy a férfi gondterhelt tekintetének semmi köze az utóbbi egy órában történtekhez. Vagy talán mégis egy kicsit durvább volt vele, és fel sem tűnt neki… Nehezen indult a reggel, mert Lily húzta az időt, emiatt Rae kis híján késve nyitott.

– Kivehetjük a repertoárból a korbácsot, ha túl sok – vetette fel beszélgetést kezdeményezve.

Bármi nyomasztotta is Thomast, mintha most lerázta volna. Letette a bontatlan palackot a fenekelőpadra maguk mellé, és felhúzta a nadrágja cipzárját.

– Nem. Nem volt túl sok, V úrnő. – Halványan elmosolyodott. – Csak ma este lesz egy fontos megbeszélésem a Skirvinben és… – Megnyúlt az arca. – Mindegy. Biztosan nem érdekelnek az ilyen unalmas dolgok.

Rae erre nem reagált, már megszokta, hogy unalmas dolgokkal traktálják. Bizonyos ügyfelei, főleg az idősebb pasik, mintha elfelejtenék, hogy a verésért fizetnek, nem azért, hogy órákon át meséljenek az üzleti ügyeikről.

Thomas épp az ingét gombolta, de megállt a keze a levegőben, amikor észrevette, hogy Rae a szépen kidolgozott mellkasát bámulja. Rae gyorsan a férfi arcára kapta a tekintetét, a férfi vállára tette a kezét, és érezte, hogy az izmok megrándulnak az érintésétől.

– Thomas, érzékeltem valami… ellenállást az utóbbi szeánszainkon. Szeretnék segíteni, hogy elérd a céljaidat, de ez csak akkor sikerülhet, ha mindketten őszinték vagyunk egymással. – Tudta, hogy a férfi szeretné elérni a szubtért, az elme békés állapotát, amelyre a legtöbb mazochista áhítozik. – Ha túl gyorsan haladunk, vagy túlzásba visszük, muszáj szólnod.

Thomas meglepettnek tűnt.

– Nálam sosem tudnád túlzásba vinni, úrnőm.

Rae visszahúzta a kezét.

– Ebben az esetben növelhetjük az intenzitást, talán lehetne több ostorozás, esetleg talpkínzás pálcával. Akkor egész nap érezhetnéd a munkahelyen is, az irodában járkálva. – A férfira mosolygott, hátha annak felcsillan a szeme a javaslatra, de Thomas csak megvonta a vállát.

– Úrnőm… – kezdte, mintha eszébe jutott volna valami. – Tudom, hogy nem lenne szabad ezt kérdeznem, de volna kedved valamikor inni velem valamit?

A kérdés a semmiből jött, de Rae nem hagyta, hogy ez kizökkentse.

Rajtakapta Thomast, hogy a szoros fekete fűzőből kidomborodó mellét nézi, és a férfi arcán hirtelen megjelenő magabiztosságtól elémelyedett.

– A kínzókamrán kívül nem érintkezem az ügyfelekkel. Ezt tudnod kell az általad is aláírt beleegyező nyilatkozatból.

– Tudom, V úrnő, de az utóbbi félévben minden héten találkoztunk. Képzeld el, milyen jól szórakozhatnánk e falakon kívül. Nem kell betartani a szabályokat, nincsenek korlátok. Azt tehetnél velem, amit csak akarsz, és akkor a megfelelő állapotban lennék fejben. – Elhallgatott. – Ismerek egy helyet, ahol nagy partikat tartanak, nincsenek szabályok, sem biztonsági szavak, és arra gondoltam, eljöhetnél velem, és…

– Nem, Thomas. Ezeken a falakon kívül nincs játék. És ha nem akarod tartani magad a megegyezéshez, akkor gond nélkül visszavonom a szolgáltatásomat. – Rae az ajtóra mutatott. – Ideje távoznod.

Thomas belebújt a cipőjébe, és látszott rajta, hogy megbántódott.

Mielőtt azonban kiment volna, Rae felé fordult, és így szólt:

– Bocsánatot kérek, úrnőm. Többé nem hozom fel. Akkor jövő héten találkozunk?

Rae bólintott, becsukta a férfi mögött az ajtót, és hosszan kifújta a levegőt. Mi a fene ütött Thomasba, az egyik legjobb, legengedelmesebb ügyfelébe? Igaz, néhány korábbi kliense boldog befejezést várt volna a fájdalmas szeánszok végén, ami Oklahomában és nagyjából bárhol máshol is törvénybe ütközött. Nincs happy end, nincs semmi szex. Az ügyfelei teljesen levetkőzhettek, ha ő megengedte, de a különböző kötözéseken és az utógondozáson túl nem történt érintés. Természetesen előfordult erekció, és Rae mindent megtett, hogy ezt figyelmen kívül hagyja, bár sok ügyfél élvezte, ha úrnőjük kigúnyolja a farkukat.

Feltételezte, egyes új ügyfelek könnyen arra a következtetésre juthatnak, hogy elvárhatják a szexet. Végül is a legjobb barátnőjével, Angel Paisley-vel vitt vállalkozást exkluzív szalonnak álcázták, és a kínzókamra az épület hátsó traktusában kapott helyet. Rae csak a lánya miatt titkolta el, valójában miből él, és mert nem hiányzott neki a kéretlen figyelem, ami kettejükre irányult volna. Ő személy szerint semmi kivetnivalót nem talált a foglalkozásában, sem a szexmunka egyéb formáiban, mindaddig, míg felnőttek között, konszenzusos formában történik. Bizonyos értelemben a munkája mentette meg az életét.

Arra gondolt, Thomas hogyan nézett rá – nem a szokott tisztelettel, hanem mohó tekintettel, mintha birtokba vehetné, és Rae keze ökölbe szorult.

A következő alkalmukra kikészíti a kedvenc lila ostorát. És ez alkalommal a férfi megtalálja a szubteret, és az általa okozott nyomok hetekig látszanak majd.

– Épp ideje volt – pufogott Lily, jobb vállán átvetett hátizsákja pántját megrántva.

– Igazából előbb értem ide, mint amit írtam az üziben – mondta Rae. Az utolsó kliense annyit késett, hogy Rae már inkább áttette volna egy másik időpontra, de mivel lassan ki kellett fizetnie Lily fogszabályzóját, mégis fogadta a férfit.

Lily behuppant az anyósülésre. Rae-hez hasonlóan alacsony volt és vékony, fehér bőrű, de Lily barna szeme meleg tűzzel égett, akár a brandy a napon, és a haja karamellszínű volt. Rae haja az évek során besötétedett, de a napfényben még aranylóan csillant meg.

– Tudod, hogy Gabby is haza tud vinni – mondta Lily, miközben bekapcsolta a biztonsági övet. – Nem kell mindennap értem jönnöd.

– Gabby még csak egy hónapja kapta meg a jogsiját.

– És? Attól még jól vezet.

Rae ebben erősen kételkedett. Azóta sem lett Gabby rajongója, hogy először találkozott vele, amikor Lily előző évben elkezdte a középiskolát. A lány gazdag volt, szeretett villogni, lekezelőn beszélt a felnőttekkel és a barátaival, mintha az egész világ az övé lenne. Csak azért viselte el Gabbyt, mert tudta, ha nyíltan utálkozik Lily előtt, a lánya csak azért is még többet lógna vele.

– Ebben biztos vagyok, kincsem, de akkor is újonc még. – Rae Lilyre lesett. – Ráadásul, ha nem én hoználak-vinnélek, szinte sosem látnálak.

– Ez nem is igaz, anyu. Különben is, mihez kezdesz majd, ha ősszel nekem is meglesz a jogsim?

– Bezárlak a szobádba, míg betöltöd a harmincat?

Mindketten felnevettek, és Rae szinte megkönnyebbülést érzett. A lánya még mindig az övé. Egyelőre.

Bekanyarodtak az utcájukba, amely csak pár kilométerre volt a gimnáziumtól. Régebbi környéknek számított, jobbára egyszintes házakkal, itt-ott kétszintes, Tudor-stílust utánzó épületekkel, mint amelyben Rae is lakott. Az itt álló épületek elég régiek voltak ahhoz, hogy a beruházók számára kívánatosak legyenek, de annyira mégsem, hogy elijessze a fiatalabb családokat, akik be akartak jutni a közeli felkapott iskolákba. Rae imádta. Szerette, hogy az emberek gondozták a gyepet, és ránéztek az idősebb szomszédokra. Ez volt az első saját tulajdonú háza, és remélte, egyben az utolsó is.

Gyerekként olyan sokszor költözött – felnőttként még többet –, és sehol nem maradt elég hosszú ideig ahhoz, hogy gyökeret eresszen. Rae inkább füllentett, és mindenkinek azt mondta, az apja katona, ezzel magyarázva a gyakori költözéseket. Az apja azonban sok minden volt, de fegyelmezett katona… na, az nem. Arra sosem készült magyarázattal, az anyja miért nem részese az életének.

Rae nézte, ahogy Lily leereszti az autó ablakát, hogy integessen Klónak, a szomszéd gyereknek, aki az utca túloldalán lakott. Egyidősek voltak Lilyvel, együtt járták végig az általános iskolát. Klo nyolcadikban nembinárisként bújt elő, de a diáktársak könyörtelenek voltak, és Klo a családja kérésére magántanuló lett, hogy elkerüljék a zaklatást. Rae sajnálta, hogy Lily már nem lóg annyit Klóval, mint fiatalabb korukban, hiányoztak neki a közös viccelődések és a nagy nevetések, bár Klo néha átjött hozzájuk vacsorázni.

– Ma este taco a menü, Klo – mondta Rae, amint kiszállt az autóból. – Gyere át, ha van kedved.

Lily és Klo összenéztek, amit Rae nem tudott értelmezni, mintha valami sanda mosolyokból álló titkos nyelvet használtak volna, amit csak ők ketten értettek.

– Köszönöm, Miss Dixon, de nem lehet. Ma este nálunk vacsorázik a nagyi.

– Akkor talán legközelebb.

Lily bement Rae után a házba, megsimogatta a fekete cicájukat, Irist, a hátizsákját ledobta az ajtó mellé, majd felrohant a lépcsőn a szobájába.

– Hé, kisasszony! Nem véletlenül van az a fogas az előszobában! – kiáltott utána Rae, de azért felakasztotta a hátizsákot a kampóra.

Rae a lábához dörgölődő Irist kerülgetve nekiállt főzni, megpirította a darált marhahúst, és közben megnézte, jöttek-e értesítések a kink közösségi oldalakról. Az egyik poszt azonnal megütötte a szemét: ELTŰNT SZUB. Megnyitotta a kommenteket, és megtudta, hogy egy fiatal nő tűnt el. A szubmisszív eltűnését, aki mint kiderült, új volt még a közösségben, a lakótársa jelentette be, aki szintén a kink csoport tagja volt. A lakótárs értesítette a rendőrséget, de azok eddig semmit sem tettek.

Rae gyomra összeugrott a szorongástól, de lerázta magáról az érzést. Nem volt teljesen szokatlan, hogy a kink közösségben fel-felbukkantak kétes alakok, különösen azután, hogy a népszerű könyvek és filmek – mint az a nevetséges Szürke ötven árnyalata-sorozat – megnövelték az érdeklődést a BDSM iránt. Igazság szerint pont annyi nő élt abban a tévhitben, hogy egy milliárdosnak lehet az alárendeltje, mint ahány seggfej férfi akadt, aki kizsákmányolta ezeket a sebezhető nőket, akiket foglyul ejtett ez a vágykép. Rae csak remélni tudta, hogy az eltűnt nő éppen közös beleegyezéssel szexel egy kamu dommal, mielőtt beköszönne a valóság.

A szorongás ismét felerősödött, amikor a húst kavargató Rae-t elárasztották az emlékek. Nagyon is jól tudta, milyen könnyű átcsusszanni a társadalom repedésein, hogy aztán soha többé ne halljanak felőle.

3. FEJEZET

ECHO

2009

Echo fájdalmasan merev nyakkal ébredt a motelszobában. Egy pillanatig azt sem tudta, hol van, és hogyan került ide. Csak bámulta a résmentesen összehúzott, mályva-türkiz mintás sötétítőfüggönyt, amelyen át hiába próbált behatolni a napfény az apró szobába, és eszébe jutott, hogyan forgolódott, és dobálta magát egész éjjel, rettegve, hogy valaki megpróbálja rátörni az ajtót. Visszatartotta a kibuggyanni készülő könnyeket. Nem sokkal azután sírta álomba magát, hogy készpénzzel kifizette a szobát. A szemhéja egészen elnehezült és bedagadt.

A szobában, hála az égnek, akadt egy egyszemélyes kávéfőző és két bögre, főzött magának egy adagot, hogy bevehesse vele a terhesvitamint. Aztán a géppel forró vizet engedett a másik bögrébe, és elkeverte benne az egyik tasak almás-fahéjas instant zabkását, amelyet a szupermarketben vett, majd leült az ágy szélére enni, mivel a szobában nem volt asztal.

Nem merte bekapcsolni a tévét. Nem akart véletlenül belefutni a hírekbe, félt, hogy az arca jelenne meg a képernyőn, pedig tudta, hogy csak paranoiás. Nem lenne semmi a hírekben sem Clintről, sem Bobbyról, sem arról, ami történt. Senki nem jelentene be semmit, mert a külvilág számára Echo Phalin csak egy újabb csellengő tizenéves volt, aki mostanra már felnőtt, négy évvel ezelőtt tűnt el, és azóta sem kereste senki.

Főleg nem az anyja. És az apja?

Bekapott egy kanálnyi zabkását, és elszoruló torokkal nagy nehezen legyűrte. Amikor az apjára gondolt, mindig eszébe jutott az az időszak, amikor az anyja elhagyta őket, nem sokkal Echo tizennegyedik születésnapja előtt. Az apja akkoriban annyira más volt. Az arcán állandóan mosoly ragyogott, kék szeme csillogott a legújabb apukaviccektől, amelyeket alig várt, hogy elmondjon a lányának. Szia, kisnyuszi, miért nem lehet a járdán biciklizni? De meg sem várva a választ, rávágta: Mert nincs rajta pedál!

Mindig igyekezett megnevettetni Echót, még akkor is, amikor az anyjával rosszra fordultak a dolgok, és az alkalmi távollétei egyre hosszabbra nyúltak, míg egy napon összeszedte minden holmiját, és többé nem ment haza.

Akkor mintha lekapcsoltak volna valamit az apja lelkében, és minden elsötétült. Elfogytak a viccek, többé nem néztek B-kategóriás horrorfilmeket hétvégenként, Reese’s Piecesszel kevert nagy tál pattogatott kukoricával kettejük között a kanapén. Megszűntek a spontán piknikek a parkban, többé nem etették a kacsákat és libákat a házukhoz közeli nagy halastónál, ahol egyszer télen megpróbáltak korcsolyázni. Pár nappal korábban nézték meg a Kisasszonyok című filmet – a Winona Ryder főszereplésével készült változatot –, és Echo mindennél jobban szeretett volna korcsolyázni a tavon, ahogyan Jo és Laurie abban a jelenetben, csak persze ne szakadjon be a jég, mint Amy alatt. Az apja talán kétlépésnyit araszolt be a tó partjától, amikor mindketten repedést hallottak. Az apja visszasietett hozzá, de arcán látszott a csalódottság. Echo tudta, mennyire nem szereti cserben hagyni a lányát, de ő sosem tudta, hogyan győzze meg, hogy erről szó sincs, ezért Echo azzal próbálta feldobni a hangulatot, hogy hógolyócsatát kezdeményezett.

Ám miután az anyjuk elment, az apja már nem tudta fenntartani a látszatot, hogy minden rendben van. Echónak kezdtek feltűnni az apja éjjeliszekrényén a gyógyszeres üvegcsék – fájdalomcsillapítók olyan betegségekre, amelyek létezését nem is sejtette. Az apján nem látszott, hogy megsérült volna, az üvegek azonban állandósultak, aztán eltűntek. Echo azt hitte, a komor napoknak már vége, és visszakapja a vidám apukáját, de ekkor találta meg a fecskendőt. Echo igyekezett többet segíteni a házimunkában, hogy enyhítse a terheket, ezért kimosta a szennyest, kiteregette, majd összehajtogatta a tiszta ruhákat, és épp eltette apja holmiját, amikor ráakadt a zoknis fiókba rejtett üres cigarettás dobozban. Echo még arról sem tudott, hogy az apja dohányzott.

Kérdőre akarta vonni az apját, de túlságosan félt, hogy ezzel magára haragítaná, hiszen mégiscsak a dolgai között kotorászott, és a végén ő is elhagyná, ahogyan az anyja. Annyiszor kívánta, bárcsak az anyja mondott volna valamit. Akkor talán nem ülne most itt ebben a lepukkant motelszobában, egyedül, állapotosan, úgy, hogy nincs hová mennie.

Leszámítva azt, hogy talán mégis mehetne valahová, de ez élete legnehezebb telefonhívásával járna.

Megette a zabkását, megitta a kávét – mindkettő kihűlt mostanra –, majd elővette az előző este vásárolt feltöltőkártyás mobilt. Az éjjeliszekrényen lévő órára lesett. Reggel nyolc óra tizenkilenc percet mutatott. Oklahomában két órával előrébb jártak. Szombat volt, és remélte, így nagyobb az esély, hogy felveszik a telefont.

Lassan beütötte a tíz számjegyet, amelyet rég az emlékezetébe vésett. Echo elbizonytalanodott, hogy talán nem is jó a szám, mert harmadik kicsöngésre sem vették fel. Talán az egyik számot elrontotta, vagy az is lehet, hogy már valaki más száma ez, de ekkor egy álomittas, ismerős hang szólalt meg.

– Halló…

– Anyu?

Csend.

– Ki az?

– Én vagyok… Echo.

Újabb csend, olyan hosszú, hogy Echo már azt hitte, megszakadt a vonal.

– Miért hívsz? Honnan szerezted meg ezt a számot?

Egy online telefonkönyvből kereste ki az anyja új számát és címét még a számítástechnika-órán, azelőtt, hogy másodévben otthagyta az iskolát.

– Anyu… segítségre van szükségem.

– Miért nem az apádat hívod fel?

Echo lehunyta a szemét, nagyot nyelt, amikor a könnyek benedvesítették az ajkát.

– Apa m-meghalt. Nem emlékszel?

– Ó… tényleg. Most, hogy mondod… A hívásod ébresztett fel. – Az anyja hosszút sóhajtott. – Jól van, mit akarsz tőlem?

– Bajban vagyok.

– A miatt a drogdíler miatt?

Az anyja egyszer találkozott Clinttel, egy rövid ebéd közben, nem sokkal Echo apja négy évvel ezelőtti halála után. Echo valamiért azt hitte, az anyja varázsütésre megváltozik a közös ebéd után, hogy majd magához öleli, és megígéri, hogy gondoskodni fog róla, hiszen az apja már nem él. De az étkezés alatt az anyja csak Clint teletetovált alkarját és a feszes farmerját nézte, és a jókora gyémántot a férfi bal fülében. Kifelé menet az anyja félrehúzta Echót, és azt mondta:

– Nem költözhetsz hozzám, de ha vele mész, az az életedbe fog kerülni.

– Még mindig vele vagy? – kérdezte most az anyja, kizökkentve Echót az emlékezésből.

– Elhagytam.

– Terhes vagy?

Echóban az is megfordult, hogy hazudik, de úgysem számítana.

– Igen.

– Micsoda meglepetés…

Várt, hogy az anyja mond-e még valamit, és amikor nem folytatta, Echo cérnavékony hangon azt kérdezte:

– Anyu? Meghúzhatnám magamat nálatok? Santa Monicában vagyok, de van egy kis pénzem. Odamehetek Sapulpába, ha küldesz még egy keveset.

– Nem Sapulpában vagyok.

– Akkor hol? Ha nem tudsz pénzt küldeni, mehetek stoppal.

– Nézd, Echo, nem tehetem. Nem fogadhatlak be.

– Miért nem?

– Csak.

– De miért?

Ám ekkor egy kislány nyűgös hangja hallatszott a vonal túlsó végén, és az anyja azt suttogta:

– Csak egy perc, kincsem.

És tudta…

Az anyja továbblépett. Nélküle.

Echo letette. Még mindig hallotta az anyja hangját, a hirtelen váltást a hűvös és a meleg hangnem között, amikor a kislányhoz beszélt, bárki volt is – a lánya, esetleg a nevelt lánya. Csak ült ott hosszú percekig a kemény ágy szélén, teljesen bénultan.

Annyi pénze nem volt, hogy még egy éjszakát a motelban töltsön, ezért bedobált mindent az utazótáskába, majd elindult a móló felé. Az arcát simogatta az áprilisi napfény.

Amikor túlságosan elfáradt, leült egy padra, megevett egy zacskó Fritost, ivott egy kis vizet, és nézte, ahogy a turisták jönnek-mennek a sétányon. Időnként össze-összerezzent a vidámpark felől hallatszó élesebb sikolyokra.

Amikor a vakító kék égbolt lassan fakó rózsaszínűvé és lilává vált, és a távolban megjelentek a viharfelhők, Echo kiment a vízpartra. Levette a cipőjét, a lábát mélyen belenyomta a hűvös homokba, és az óceán hullámaitól várta a választ. A gyomra megkordult az éhségétől, és a félelem belemarkolt a szívébe.

Bármi történik, gondolta a hasát simogatva, sosem hagylak el.

4. FEJEZET

RAE

2024

– Hány éves voltál, amikor először megfogtad az undorító kis farkad? – kérdezte Rae a kliensétől, egy nagy helyi bérszámfejtő cég hatvanéves vezérigazgatójától.

– V úrnő, nem… nem emlékszem.

– Dehogynem emlékszel. Mondd meg az igazat, mert úgyis tudom, mikor hazudsz.

A pasas lehajtotta a fejét, mintha szégyenkezne. Rae élvezte, amikor az idősebb ügyfelei műsort adtak neki, hogy késleltessék a saját kielégülésüket. Ilyenkor az övét is késleltették. Egyes fiatalabb ügyfelek szinte túlságosan is a kedvében akartak járni, de nem sokan élvezték azt a fajta fájdalmat, amelyet imádott előidézni.

Rae rácsapott a férfi szőrös fenekére a nehéz paskolóval, hogy tudassa vele, megelégelte a kis színjátékot. Már a szeánsz vége felé közeledtek, és muszáj volt mielőbb lezárni a dolgokat, miközben megadni azt is, amiért az ügyfele fizetett.

– Bocsánat, úrnőm. Ti… tizenegy éves voltam az első alkalommal.

– Tizenegy. Látod, nem volt ez olyan nehéz. – Rae felemelte a férfi fejét, és kényszerítette, hogy nézzen a szemébe. – Ma nagylelkű kedvemben találtál. A paskolót szeretnéd vagy a pálcát?

Már emelte is a vékony bambuszszárat, amikor az ügyfele gyorsan rávágta:

– A pálcát, úrnőm. Köszönöm szépen.

Rae imádta hallani a levegőt átszelő pálca surrogását, ahogy tizenegyszer rácsapott a férfi hátsójára. Az ügyfél minden egyes ütésnél hangosan felnyögött.

Rae tíz percet szentelt az utógondozásnak. Ennél az ügyfélnél ez azt jelentette, hogy betekerte egy bolyhos takaróba, amelyet frissen vett le a törölközőmelegítőről, miközben dicsérte a férfit, hogy milyen jó kisfiú volt. Rendszerint bármit szívesen megtett, ami azt szavatolta, hogy az ügyfelei visszatérnek – természetesen a szexen kívül.

Sosem ítélkezett afölött, hogy mit élveznek, mert neki is ugyanolyan gyönyört okozott, amikor megadta nekik, amire vágytak. És az évek során néhány meglehetősen szokatlan játékra is megkérték, például megkötözött egy fiatalembert, és lufikat kellett az arca és a nemi szerve közelében kidurrantania. Vagy addig köpködött egy nő szájába, amíg a nyál végigfolyt az állán (mindezt azután, hogy Rae nem volt hajlandó a vendég szájába pisilni, hiába könyörgött neki a nő). Nem volt oda a pisi- és kakijátékért, de rengeteg olyan dominát ismert, akik igen. Rae többnyire élvezte, amit az ügyfelei kívántak, különösen, amikor kedvenc lila bőrkorbácsát vagy fekete sárkányfarkú ostorát használhatta.

Egyetlen átléphetetlen határ volt: semmi véres játék. Túl sokat kellett takarítani utána. Ráadásul Oklahoma törvényei kikötötték, hogy senki sem járulhat hozzá súlyos testi sértéshez vagy halál előidézéséhez, és ha megvág valakit, túl nagy volt rá az esély, hogy valamelyik bekövetkezik.

Miután az aznapi utolsó ügyfele is boldogan távozott a kínzókamrából, Rae lefertőtlenítette a játék színhelyét, és átvette az „unalmas” ruháját, ahogy Angel nevezte. Angel épp az előtérben takarított, hosszú, rikítóan magenta haja ide-oda libbent. Telitalpú szandáljában még magasabbnak tűnt. Angel AirPodsszal a fülében, táncikálva mosott fel, és Rae-nek volt elég ideje megcsodálni barátnője zöld miniruháját, amely lágy eséssel ölelte körül sima barna bőrét, végtelenbe nyúló, hosszú combját, amilyenhez foghatót Rae még sosem látott.

Egyszer régen megpróbálkoztak a párkapcsolattal. Rae magányos volt, hiszen annyi éven át élt egyedül, és még sosem próbált meg nővel járni. Angel épp akkor szabadult ki egy hosszan tartó, bántalmazó kapcsolatból, amivel mindkettejüknek volt tapasztalata. Nem vált be, de barátok maradtak, ahogyan annak eleve is lennie kellett volna. Sőt, igazából testvérek. Hosszú ideje Angel volt az egyetlen családtag Lilyn kívül, és Rae ezt nem akarta elrontani.

Azonban még be kellett fejezniük a havi könyvelést, és Rae-nek gondoskodnia kellett arról, hogy a titkosított foglalási emlékeztetők mind kimenjenek e-mailben az ügyfeleknek, mielőtt hétvégére bezárják a szalont. Rae ritkán dolgozott hétvégén, szabadon hagyta ezt a két napot, hátha Lily méltóztatik megtisztelni a jelenlétével.

Rae úgy döntött, a padló már elég tiszta, ezért rácsapott Angel kemény fenekére.

– Csajszi, a szívbajt hoztad rám! – kiáltott fel Angel hátrafordulva a vigyorgó Rae felé. Kivette a füléből az AirPodsot, és megpróbálta visszaadni a fenékre csapást, de Rae kitért előle.

– Gyere! Essünk túl ezen a marhaságon, hogy végre eltűnhessünk.

– Aztán egy ital a Ludivine-ban? – Angel belépett a recepciós pult mögé, Rae pedig megnyitotta a főkönyveket, hogy ellenőrizzék az egyenleget.

– Ma este nem tudok menni.

– Uncsi vagy.

Rae a csípőjével meglökte Angelét.

– Fáj a lábam. És hosszú volt a hét.

– Mi van? Ennyire meggyötört ma „rúgd a tököm, míg bekékül” uraság? Vagy még mindig magad alatt vagy, mert a kis kedvenced kihagyta ezt a hetet?

– Kis kedvencem?

– Nézd, ha bejönnének a férfiak, oda-vissza lennék azért a pasasért.

Rae felnevetett. Tudta, hogy Angel Thomasra utalt, aki kétségtelenül a legvonzóbb ügyfele volt.

– Nem kihagyta… – mondta Rae, és szívébe markolt a csalódottság. – Csak nem jött el. Se e-mail, se hívás. – Alig várta, hogy a férfi térden kússzon vissza hozzá megbocsátásért könyörögve. Az is lehet, hogy büntetésből vetet vele pár dolgot a kívánságlistájáról, mielőtt visszafogadja a kegyeibe.

– Lehet, hogy talált magának egy dögös barátnőt, aki szadista.

Rae felhorkant.

– Vagy talán éhezi a fájdalmat, és kíváncsi, meddig megyek el legközelebb, amikor találkozunk.

– Az lesz a temetése.

Rae elmosolyodott.

– Oké. Egyetlen ital. De nem a Ludivine-ban. Túl sok ügyfelem lóg ott. Inkább menjünk az Oak & Ore-ba!

– Rendben.

Rae épp nekikezdett volna a főkönyvek ellenőrzésének, amikor egy magas, jóképű, olívaszín bőrű férfit látott meg a bejáratnál álldogálni. Az ajtót mindig zárva tartották, és csak az ügyfeleket engedték be, miután az egyedi kódjukkal azonosították magukat. A kockás inget és sötét zakót viselő férfi nem ügyfél volt, bár Rae már el is képzelte, hogyan nézne ki megkötözve és meztelenül. A bal kezére pillantott: nem volt rajta gyűrű. A látogató egyértelműen izmos volt, de Rae tudta, hogyan kell bánni az erős férfiakkal. A látogató arca kissé kipirult a szokatlanul meleg tavaszi naptól, és hivatalos képet vágott.

A férfi ekkor észrevette az ajtó mellett a kaputelefont, és megnyomta a gombot.

– Jó napot, hölgyek – köszönt mély, tekintélyparancsoló hangon, amitől Rae-ben azonnal megszólalt a vészcsengő. – Dayton Clearwater nyomozó vagyok, és a tulajdonost, Rae Dixont keresem. – Felemelte a jelvényét.

Rae megnyomta a kaputelefon gombját a pult mellett.

– Mindketten tulajdonosok vagyunk, de én vagyok Rae Dixon. – Érezte magán Angel aggódó tekintetét. – Miben segíthetek?

– Muszáj bemennem, és feltennem önnek néhány kérdést az egyik ügyfeléről.

Rae kilépett a pult mögül, és résnyire kinyitotta az ajtót.

– Nem áll módomban bármit is mondani az ügyfeleimről.

A férfit mintha meglepték volna a szavai, mert a szeme egy pillanatra összeszűkült.

– Nos, akkor komoly problémánk lesz.

A vészcsengő még hangosabb lett.

– Miről van szó, nyomozó?

– Ms. Dixon, okunk van feltételezni, hogy ön látta utoljára Thomas Highsmitht, mielőtt bejelentették az eltűnését.

5. FEJEZET

ECHO

2009

Echo bement a vécéfülkébe, és megszámolta, mennyi pénze maradt. Alig kétszáz dollár. Még arra sem elég, hogy ételt vegyen, és buszjegyet vissza Oklahomába.

Tenyerével lassú köröket rajzolt a hasára.

Nemigen akart stoppolni, de úgy tűnt, nincs más választása. A buszút Santa Monicából a Los Angeles-i Greyhound állomásra jelentősen megnyirbálta a Clinttől ellopott összeget. Ha több ideje lett volna, mielőtt eljött, átkutathatta volna a házat, hátha megtalálja a férfi dugipénzét. De tudta, hogy követnék. Azok, akiktől jobban félt, mint Clinttől. Szóval elhozott mindent, amit talált, ami még így is több volt, mint amennyi pénzzel egész életében rendelkezhetett.

Echo kiment a mosdóból, és leült az egyik padra. Körbenézett a nyüzsgő buszpályaudvaron, szemügyre vette az arcokat. Mintha mások is épp annyira kétségbeesetten el akartak volna menekülni innen, mint ő. Feltűnt neki, hogy a buszok indulására várók pont úgy néznek át rajta, ahogyan az ételt vagy pénzt kéregető hajléktalanokon szoktak: mintha nem is léteznének.

Egy idősebb hajléktalan férfi ült le Echo mellé, egész testében remegett, annyira, mintha földrengés rázta volna Echo combját. Megpróbált nem arrébb húzódni, mert nem akart tiszteletlennek tűnni, de a férfi testszaga elviselhetetlen volt. Bár úgy sejtette, ő is legalább ennyire büdös lehet, mivel két napja nem zuhanyozott. Bár a buszpályaudvar mosdójában igyekezett valamennyire megmosakodni.

A hajléktalan az orra alatt dünnyögött. Nagyon sovány volt, alig maradt ép foga, és látszott rajta, hogy elvonási tünetei vannak, talán drogos vagy alkoholista. Ugyanúgy reszketett, a szeme hasonlóan kerekedett el, mint az apjának, amikor elfogyott a gyógyszere.

Echo beletúrt az utazótáskájába. Saját akaratából sosem használt kábítószert, de ismerte a fájdalmas sóvárgást, a rémes gyomorgörcsöket, az éjszakákon át tartó csillapíthatatlan verejtékezést, míg Clint be nem adta neki a következő adagot. Ő pedig örömmel fogadta, ez volt az egyetlen, ami enyhülést nyújtott, amitől körülvette a felejtés ködje, és egy időre kimenekülhetett a testéből. E tekintetben nem segíthetett a hajléktalanon, de enni adhatott neki. Elővett egy csomag mini áfonyás muffint, amely elég puha volt ahhoz, hogy a férfi remélhetőleg meg tudja enni.

A hajléktalan csak ekkor vette észre a süteményt felé nyújtó lányt. Szó nélkül kikapta a muffint Echo kezéből, felállt, és elcsoszogott a buszpályaudvar hátsó traktusa felé.

Csak arra tudott gondolni, hogy az apja is hajléktalanként végezhette volna, ha nem ad be magának valami sokkal rosszabbal kevert heroint – sosem fogja biztosan tudni. Megpróbálta félretolni az emléket, amikor megtalálta az apját az ágyban, akinek már kékülő, kihűlt karjából még mindig kilógott a fecskendő.

– Elnézést – szólította meg egy nő.

Echo felnézett ölébe ejtett kezeiről. Egy negyvenes évekbeli pinup stílusú ruhát viselő, formás, hollófekete hajú nő állt előtte. Hasonlított azokhoz a színésznőkhöz, akiket Echo apja kedvenc régi filmjeiben látott. Úgy tippelte, a nő a harmincas éveiben járhat.

– Nem akartam rád ijeszteni, de észrevettem, hogy nagyon régóta ülsz itt egyedül. – A nő elmosolyodott, vörös rúzsa éles kontrasztot alkotott szabályos, hófehér fogsorával. – Ez nem biztonságos hely egy magányos fiatal nő számára.

Echo nem igazán tudta, erre mit felelhetne. Nem volt pénze buszjegyre, de fogalma sem volt, hogyan kérhetne bárkitől is ingyen fuvart.

– Van hová menned?

Echo bólintott. Túl ideges volt ahhoz, hogy megszólaljon.

Amikor a nő közelebb hajolt, Echo elkapta a fejét.

– Drágám – mondta a nő halkabban. – Segítségre van szükséged?

Echo a nő arcába nézett. Gyönyörű volt, sokkal szebb, mint Echo anyja. Az anyja. A saját anyja, aki nem egyszer, hanem kétszer is sorsára hagyta.

Lehajtotta a fejét, a kezét nézte, és hullani kezdtek a könnyei, a zokogástól rázkódott alattuk a pad. Erős karok vonták édes, virágos illatba, amely Echót a loncra emlékeztette. Kicsi korában gyakran gyűjtötték be a növény lila virágait a szomszéd kerítéséről. Maguk között „szedd és edd”-nak nevezték, és Echo annyit gyűjtött be, amennyit csak tudott, és addig szívta a nektárt az apró virágtölcsérekből, míg egészen el nem pilledt a nap melegétől.

– Semmi baj, drágám – mondta a nő a síró Echo haját simogatva. – Esküszöm, hogy csak segíteni akarok.

Echo elhúzódott, megtörölte a szemét. Várt, hátha megszólal a fejében a vészcsengő. Az emberek nem szoktak csak úgy segítséget ajánlani anélkül, hogy viszonzást várnának. De persze tudta, hogy ez nem egészen igaz, hiszen ő is megpróbált segíteni a hajléktalannak, tudva, hogy a férfi semmit sem adhat neki cserébe.

– A nevem Vivien, de a barátaim Vivnek hívnak. – Szünetet tartott. – És a te neved?

– Rae. – Echo nem is értette, miért pont az apja második nevét mondta, de egyelőre nem érezte biztonságosnak az igazi nevét megadni. A haját a füle mögé simította. – Miért akarsz nekem segíteni?

Viv tűnődve emelte rá sötét szemét, mintha gondolatban valahol máshol járt volna, messze a buszpályaudvartól. Megfogta Echo kezét, és megint elmosolyodott.

– Maradjunk annyiban, hogy mi, lányok, vigyázzunk egymásra! Na, mit mondasz, Rae? El akarsz innen menni?

– Te hová mész?

Viv a pad mellé állított zebracsíkos bőröndre mutatott.

– Megyek haza Albuquerque-be. Te hová szeretnél eljutni?

Echo habozott, nem tudta, elmondhatja-e Vivnek az igazat, de persze nem igazán volt ennél jobb ötlete.

– Oklahomába kell eljutnom. Tudsz segíteni?

Viv mintha ezen egy percig eltöprengett volna.

– Nos, velem maradhatsz, míg kiokoskodunk valamit. Benne vagy?

Olyan sok volt az ismeretlen tényező, például Echo hogyan kereshetne pénzt, hogy visszamenjen Oklahomába. Állást kell szereznie. A pániktól elszorult a torka, amikor arra gondolt, hogy azt kellene tennie, amire korábban kényszerítették. Aztán azt sem tudhatta, a rossz emberek utánamennek-e. Amint rájönnek, mit tett, valószínűleg bármit elkövetnek, hogy előkerítsék. Ha Vivvel tart, azzal őt is veszélybe sodorhatja, de nem sok választása volt.

Mindent meg kellett tennie azért, hogy megóvja a kisbabáját. Majdnem bevallotta Vivnek, hogy állapotos, de félt, hogy akkor a nő meggondolja magát, és mégsem segít neki.

Viv a karcsú csuklóját díszítő kecses ezüstórára pillantott, és alig észrevehetően a homlokát ráncolta.

– Mindjárt indul a busz.

– Jól van. Veled megyek.

Viv úgy pattant fel a padról, mintha hirtelen energialöketet kapott volna. Lesimította térdig érő piros ruháját, és Echóra mosolygott.

– Akkor szedjük a lábunkat, vegyük meg a jegyedet, Miss Rae!

6. FEJEZET

RAE

2024

Dayton Clearwater nyomozó közelről még lenyűgözőbb, vonta le a következtetést Rae. Legalább száznyolcvan centi magas volt, széles mellkasán megfeszült az inge. Sötétbarna haja kissé zilált volt, mintha épp most ébredt volna fel, és csak felkent rá egy kis zselét, aztán megelégedett ennyivel. Valóban elég is volt ennyi. A férfi négyszemközt akart vele beszélni, ezért Rae bevezette az irodájába, végig fájóan tudatában annak, hogy csak egy fal választja el őket a kínzókamrától. Pont az hiányzott neki, hogy a nyomozó tudomást szerezzen az üzleti tevékenységéről, különösen ezzel a metsző tekintetével, amely mintha áthatolt volna minden hazugságon, és felfedné a titkait.

Ám Rae minél több kérdést válaszolt meg, a férfi annál mélyebbre ásott, mintha tudná, hogy Rae titkol valamit.

– Szóval Mr. Highsmith ügyfél ebben a… szalonban. Igaz? – kérdezte Rae-t.

– Hat hónapja, mint már mondtam. – Rae csak azért is az asztal lapján nyugtatta a kezét, habár hirtelen ellenállhatatlan kényszert érzett rá, hogy rágni kezdje a körmeit, pedig ilyesmit utoljára tizenévesen csinált.

Clearwater nyomozó felírt valamit a jegyzetfüzetébe.

– És említette, hogy Mr. Highsmith kihagyta az e hétre megbeszélt kezelést. Szerdán, igaz?

– Igen. Eddig egy alkalmat sem hagyott ki.

A nyomozó ekkor felnézett, és meglepetten vonta fel a szemöldökét.

– Soha? Hat hónap alatt?

– Soha.

– Ezek szerint ön nagyon jól masszíroz. – Belenézett Rae szemébe, kissé kötekedőn.

– Így van. – Rae hangjában több önbizalom csengett, mint amennyit a férfi tekintete kereszttüzében érzett.

– Szokatlanul nagy számban vannak férfiügyfelei, Ms. Dixon.

Rae mocorogni kezdett a székén.

– Ez kérdés, nyomozó?

– Nem.

Rae hátradőlt, a gyomra fájdalmasan begörcsölt, ahogy várta a következő kérdést.

Clearwater nyomozó összefont ujjait az asztalra ejtette.

– Inkább nem kertelek, és megkérdezem, Ms. Dixon. Szexuális jellegű szolgáltatást nyújt az ügyfeleinek pénzért cserébe?

– Nem, nyomozó, nem nyújtok, nem mintha bármi baj lenne azzal. Ha a zsaruk nem a szexmunkások őrizetbe vételével foglalkoznának, hanem ráhajtanának a nemi erőszakot elkövetőkre, sokkal elégedettebb lennék azzal, mire fordítják az adódollárjaimat.

A férfit mintha szórakoztatta volna Rae kifakadása.

– Nem mondom, hogy nem értek egyet, háromszáz dollár azonban irtó sok egyetlen masszázsért. De persze én kormányzati alkalmazott vagyok, aki az egészségbiztosítást is alig tudja fizetni, szóval honnan is tudhatnám…

Rae sejtelmesen elmosolyodott.

– Az emberek ennél sokkal többet is költenek olyasmire, ami jó érzést kelt bennük. Főleg manapság.

A férfi továbbra is Rae-t fürkészte.

– Akkor is. Heti háromszáz dollár hat hónapon át? Elég komoly összeg ez ahhoz, hogy egy könyvelő énidőre költse. Felér egy törlesztőrészlettel. Aztán meg sem jelenik? Ön szerint miért?

– Mint már mondtam, megpróbáltam kapcsolatba lépni vele, miután nem jött el, de nem válaszolt.

– Nem ezt kérdeztem.

– Nyomozó, fogalmam sincs, miért nem jelent meg a megbeszélt időpontban, de közbejöhetett valami. Munka, betegség. – Nem különösebben élvezte, hogy a saját irodájában fogták vallatóra, ráadásul a vállalkozás kapcsán, amelyet Angellel éveken át építgettek. – Egész egyszerűen nem jött el. És maga csak azért faggat, mert látta, hogy Mr. Highsmith hitelkártyáján én voltam az utolsó kiadása? Ez bevett gyakorlat az eltűnt személyek ügyében?

– Akár az is lehet, Ms. Dixon.

Rae kezdte megunni a kérdéseket, ezért úgy döntött, inkább hazudik, csak mielőbb végezzenek.

– Nézze, hamarosan indulnom kell a lányomért az iskolába. Lassan befejezzük?

Clearwater nyomozó merev viselkedése hirtelen lazább lett.

– Mennyi idős?

– Tizenhat, de felér egy harmincévessel.

A férfi felnevetett.

– Megértem. Az enyém tizennégy, de néha úgy viselkedik, mintha én lennék a gyereke. Még a TikToktól is eltiltott, miután posztoltam egy videót, amin egy táncos kihívást csinálok.

– No igen, ami az internetre felkerül, az tényleg örökre szól – vigyorodott el Rae. – Egyszer kedveltem a lányom egyik Instagram-posztját, erre letiltott.

A nyomozó viszonozta a mosolyt, és Rae feszengése fura módon enyhült. Ha teljesen más helyzetben találkoznak, akár szívesen kávézna is vele. De a férfi nem barátkozni jött. Szándékosan kényelmetlen helyzetbe akarta hozni, és várta, hogy óvatlanul kibukjon belőle valami. Szerencsére mindannak, amit el kellett előle titkolnia, semmi köze nem volt Thomas Highsmithhez.

A nyomozó ismét elkomolyodott.

– Ms. Dixon, tudom, hogy ön nem masszázsterapeuta.

Rae arca szenvtelen maradt, pont úgy, mint amikor az ügyfelei direkt próbára tették a türelmét.

– Az engedélyem, amelyet itt láthat mögöttem a falon, egészen mást állít. Bekereteztem, és mindenhol kiraktam, ahová a törvény előírása szerint muszáj.

– Igen, látom – mondta a férfi hátradőlve a vendégszéken. – De azt is tudom, hogy két dolog is lehet egyszerre igaz. Hallottam a szóbeszédet. Önről.

Rae gondolatban cifrát káromkodott. Nagyon komolyan vette a titoktartási nyilatkozatot, és rengeteg muníciója volt arra az esetre, ha netán egy ügyfél megszegné ezt a bizonyos nyilatkozatot. De lehet, hogy Clearwater nyomozó hazudik, hogy csapdába csalja.

– Szeretném, ha megmutatná a kezelőt, ahol annyi masszázst nyújtott Mr. Highsmithnek.

Rae arca elzsibbadt, ahogy a vér kiszaladt a fejéből. Már látta is lelki szemével a sajtóőrületet, ami kitörne, ha a nyomozó megszellőztetné, a szalon valójában milyen profilú.

– Sajnálom, de jelen pillanatban nem tudom megmutatni.

– Nem tudja, vagy nem akarja? – Minden egyes szó apró tőrként hatolt Rae mellkasába.

– Fertőtleníteni kell.

– Ms. Dixon, vagy megmutatja most, vagy szerezhetek házkutatási végzést. Amelyiket csak szeretné.

Rae úgy érezte, mintha a titkai felkúsznának a legsötétebb rétegekből, és kiülnének a bőre felszínére. Elképzelte, ahogy az erei kidagadnak, szavakat alkotnak, elárulva mindent, amit a múltban tett, egészen eddig a pillanatig, és a nyomozó megtudja… Aztán elképzelte, hogy Lily tudomást szerez mindenről a közösségi médiában, szinte látta a fájdalmat a lánya arcán, amikor rájön, hogy az anyja egész életében hazudott neki.

– Nyomozó, semmi közöm Thomas Highsmith eltűnéséhez. Múlt héten szerdán masszázson járt nálam, aztán az erre a hétre lefoglalt időpontban nem jelent meg. A tényeken nem változtat, ha megnézi a masszázsszobát.

A férfi alig észrevehetően bólintott.

– Akkor házkutatási végzés. Rendben, Ms. Dixon. – Felállt, és jókora termetével az asztal fölé tornyosult. – Remélem, hogy együttműködőbb lesz, és segít megtalálni az egyik ügyfelét, de más módon is megszerezhetjük az információt, ami nem biztos, hogy ínyére lesz. Hamarosan találkozunk.

Rae kis híján utánakiáltott, hogy álljon meg, és forduljon vissza, hogy megmutassa neki a helyiséget, és bizonyítsa, nincs mit titkolnia, de amikor Lilyre gondolt, inkább hallgatott. Miután hallotta a bejárati ajtó felől a csilingelést, hagyta, hogy a mellkasában egyre erősödő pánik feleméssze. Mintha a múltja jókora kört leírva visszaszáguldott és belecsapódott volna a jelenébe, mint egy elszabadult terepjáró, ami teljesen megzavarta, és fogalma sem volt, hogyan állíthatná meg.

Érzékelte, hogy Angel ott áll az irodája ajtajában, ezért felnézett.

– Rae-Rae, jól vagy? – kérdezte Angel.

– Igen, persze. – Rae mosolyt erőltetett magára, de a szíve vadul dobolt. – Nézd, inkább holnap ellenőrzöm a könyvelést. Menjünk, igyunk valamit!

7. FEJEZET

RAE

2009

Egyre könnyebben hallgatott a Rae névre. Többé már nem Echo volt. Soha többé nem tudna az lenni. És bizonyos értelemben felszabadító volt különválasztani a régi énjét az új embertől, akivé muszáj válnia.

Viv megkönnyítette, hogy elfelejtse Echót, és mindent, ami Santa Monicában történt. Leszámítva az apját, Vivnél kedvesebb emberrel Rae még sosem találkozott, és nem csak azért, mert befogadta a házába. Ilyen kedvességet Rae korábban sosem tapasztalt, mint például amikor Viv felajánlotta, hogy megtanítja vezetni.

Úton Albuquerque felé Viv megemlítette, hogy a városában a tömegközlekedés tűrhető, de nem a legjobb, és jó ötlet lenne, ha Rae elkezdene pénzt gyűjteni egy autóra. Azt mondta, ismer valakit egy autókereskedésben, aki jó áron tudna autót szerezni neki, és megdöbbent, amikor Rae bevallotta, hogy nincs jogosítványa, és alig tud vezetni. Az apja halála után Rae már nem ragaszkodott annyira ahhoz, hogy autója legyen. Aztán Clint a régi Mustangjával elszállította Kaliforniába.

Most a gondolat, hogy megtanulna vezetni, többet jelentett, mint valóra váltani a szokásos tizenéves álmokat, amelyekről lemaradt, míg Clinttel élt. Jobb munkalehetőségeket jelentett, és talán még le is érettségizhetne. A szabadságot hozná el neki.

Még csak alig három hete lakott Vivnél, és Rae máris erősebbnek érezte magát, mint az utóbbi négy évben bármikor. Talán a kiváló ételeknek köszönhette, amelyeket Viv napi szinten főzött, és az elkészítésüket meg is tanította Rae-nek. Vagy talán annak, hogy rendesen szedte a terhesvitamint, amit Clint mellett nem tehetett meg. A férfi nem tudhatta meg, hogy Rae állapotos. Először is, azt feltételezte volna, hogy a gyerek valaki másé, még akkor is, ha sosem volt hajlandó óvszert használni Rae-vel. Másoktól mindig megkövetelte, amikor bementek Rae szobájába. De Clint nem tudta, vagy nem érdekelte, hogy a férfiak sokszor megszabadultak az óvszertől.

Rae a szíve mélyén tudta, hogy a baba Clinté. Amikor Rae ráeszmélt, hogy az utóbbi négy hétben nem volt vérzése, akkor már két hónap telt el azóta, hogy az egyik idegen férfi levette az óvszert a közösülés előtt.

Elfordította a fejét, és úgy nézte, ahogy Viv a sárgarépát aprítja a japán curryhez, amelyet együtt készítettek. Rae tudta, hogy hamarosan látszani fog rajta a terhesség, de még túlságosan félt ahhoz, hogy új barátnőjének beszéljen a babáról. Rae már így is csak úgy tudta hordani a farmerját, hogy hajgumival fogta össze a gombot és a gomblyukat, hogy a nadrág ne szorítsa annyira a hasát.

– Odaadnád a krumplikat, drágám? – kérdezte Viv, elkapva a tekintetét a vágódeszkáról. Rae önkéntelenül is észrevette, hogy Viv milyen ügyesen kockázza fel a zöldségeket tökéletesen egyforma darabokra.