Előszó

A nevem Izabella. Eljött az ideje, hogy, a Föld összes lakója megismerje az Élet Igazságát. Ezen csoda erre a planétára jutását s az azt megelőző és az itt átívelő események láncolatát. Ezt a csodálatos és megfoghatatlan hatalom folyamatosságának fontosságát. Mielőtt azt hinnék, hogy egy újabb minden széppel teletűzdelt történetet akarok elmesélni, akkor ezt jobb most tisztázni. Nem így fogok tenni, csak egyszerűen elmondom azt. Valószínűleg felmerül a kérdés, hogy mi is áll e sorok közt. Erre pedig csak egy szóval tudok válaszolni, az IGAZSÁG. Tudom, hogy nagyon sok embert mélyen fel fog háborítani, amit hall, és nem fognak hinni nekem, de azt is tudom, hogy lesznek, akik meg fogják érteni a valódi mondanivalóját a történetünknek. Egy dolgot garantálhatok, az pedig nem más, mint, hogy minden leírt szó igaz. Saját magam is megtapasztaltam, s a mai napig is tapasztalom a minket formáló és az utunkon terelgető erők hatalmát, akaratát, és biztosan mondhatom, hogy minden felmerülő kérdésre megkapják a választ mire az egésznek a végére érünk…

New York állam Madison megye egy kis városkájában élt az O’Conelle család. Egy teljesen átlagos életet élő családról van szó Henriett, Filip és a fiúk, a 12 éves Sam és az 5 éves Max egy erdő széli szegényes házban laktak. Filip egy fémkészítő gyárban dolgozott reggeltől estig. Szinte alig látta gyermekeit és feleségét, aki részmunkákból próbált segíteni férjének a minden napi élethez szükséges pénzt előteremteni. Ám egy nap minden megváltozott. Henriett az esti órákban épp haza tartott egy közeli tanyáról fáradtan a munkától. A nő arcán, s testtartásán tisztán látszott a kimerültség, ami teljesen érthető, hisz két gyermeket nevel, vezeti, a háztartást s mellette még dolgozik is. Ám a nő tudván kötelességeit a családja irányába, próbálta leplezni s túltenni magát a fáradságon. Henriett hazaérve nyomban benyitott az ajtón s megpillantotta gyermekeit, mitől úgy érezte mintha az eddig érzett fáradság, mint ha nem is lett volna. Sam a nappali asztalánál ült és rajzolgatott mialatt Max a tv –n a nagy kedvencét a Dragon Ball című animációs filmet nézte. Henriett nem szolt csupán mosolygott s az ekkor még gondtalan gyermekeit nézte. Ám pár pillanattal később zörgést hallott meg az emeletről. Henriett meglepődött ezen hisz mind két fiú lent van s úgy tudta, hogy szerelme Filip késő estig fog dolgozni. A nő nem szólt a fiúknak, hanem felment az emeletre. Mikor benyitott a hálószoba ajtón, az eddig érzett öröm mit a gyerekei látványa okozott mintha nem is lett volna s a helyére a félelem, aggodalom került. Ugyanis Filip lekapcsolt villanynál, a szoba sötétjében az ágy végében ült s egy Revolvert szorongatott, aminek a markolata alját a halántékához dörzsölte. Látszott a férfin, hogy szenved, s küzd valami ellen, majd végül Filip megtörte eme mély s halálfélelmet keltő csendet.

-      Tedd meg! Tedd meg! – mondogatta.

Henriett arcán ekkor már csak a rémület volt az úr.

-      Ne! – mondta a nő miközben oda sietett szerelméhez s elé guggolt. Mi a baj? – kérdezte aggódva.

Filip nem válaszolt a kérdésre „tedd meg, tedd meg „mondogatta folyamatosan.

- Semmi baj itt vagyok! – mondta Henriett.

Ekkor Filip nagy erővel fejen csapta Henriett et, aki elesett és a feje vérezni kezdett. Filip felállt az ágyról és elindult ki a szobából le a gyerekekhez. Henriett nagy ütést kapott, a nő szinte semmit nem látott hiába tekintett a férje felé, csupán homály takarta a nő szemeit. Ám ennek ellenére minden erejét, összeszedve felállt a földről és Filip után szaladt. Utolérve a lépcső tetején utána nyúlt, próbálva meg állítani Filip et. Ám a férfi ekkor megragadta Henriett kezét és lelökte a lépcső tetejéről, aki magatehetetlenül gurult le azon. A gyerekek ezt meghalva nagyon megijedtek Sam, Max -re nézett, aki rémülten figyelte anyját. Henriett ekkor felállt és látta, hogy Filip egyik kezével a homlokát fogva a másikban a fegyvert szorongatva jött le a lépcsőn. Ekkor Henriett felállt a földről és elindult Sam felé ám mikor oda érhetett volna egy fülsüketítő durranás hangzott el. Henriett szemei szélesre nyíltak és a nő földre rogyott. Sam látta, hogy apja a fegyverét tartja anya felé, aminek a csövéből füst tör elő. A fiú az anyjára nézett és észrevette, hogy egyre több vér terül el alatta. Henriett képtelen volt felállni a földről, Samre nézett és felé nyújtotta a jobb kezét.

-      Fuss! – mondta.

Sam nem mozdult ám mikor apjára pillantott, észrevette, hogy a férfi, a fiú felé tartja a fegyvert, aki ekkor ismét lőtt. A golyó nem sokkal ment el Sam mellett, aki megijedve kuporodott össze ezután Max -re nézett, aki rémülten nézte a történéseket. Sam tudta, hogy nem tud oda menni öccséhez bármennyire is szeretne. Sam fiatal kora ellenére is tudta, hogy ha élni szeretne nincs más választása és olyan érzése támadt, mint ha egy hang súgta volna meg neki, hogy mit kell tennie és ekkor a fiú megfordult és kifutott a házból egyenesen be a sűrű erdőbe. Ez után Filip, Max felé fordult és a férfi arcán könnyek folytak végig miközben rá fogta a gyermekre a fegyverét, amit Max halálra rémülve nézett végig. Ám Filip nem lőtt. Képtelen volt rá. Egyszerűen csak nézte fia rémült arcát.

-      Sajnálom! – mondta.

Ekkor megfordította a fegyverét és megölte magát. Sam távolodva a háztól még hallotta a dörrenés visszhangját ám a fiú annyira rémült volt, hogy vissza sem nézett, csak menekült. Közben Max nem mozdult csupán sírva nézte apja és anyja halott testét. Viszont pár pillanattal később a közeli sötét sarokból egy fekete, emberszerű, közel két méteres, arctalan teremtmény lépett elő. A Humanoid nem szólt csupán kinyújtotta a gyermek felé a jobb kezét, amitől Max abba hagyta a sírást s csak nézte a lényt. Ekkor azonban a teremtmény, arcán kinyílt egy sárkány szem, s a Humanoid férfihangon megszólalt.

-      Semmi gond gyermek! A nevem Nightmare, én az Éj Akarata vagyok, hamarosan kiszabadulok, és Paladinná válok...

Max nem szólt csak figyelt, ám ekkor Nightmare, megragadta a fiú karját s magához rántva a gyermeket visszalépett a sötét sarokba és mind ketten eltűntek.

De ne rohanjunk ennyire előre! Utazzunk vissza az időben pár ezer évet...

1. Fejezet.

Létezik egy hely az ismert naprendszerünktől távol, a végtelen világűr egy pontján, ahol a Napunknál ötször nagyobb élettelen csillag foglal helyet, amit nála sokkal kisebb sivár bolygók vesznek körül, ám ez az a hely, ahol az emberek története útnak indult. A kialudt naphoz legközelebb fekvő bolygón, bármilyen hihetetlennek is tűnik, jelen volt az élet, ám közel sem úgy, ahogy azt elsőre gondolnánk. Ezt a Planétát a rajta élők Dreifnek nevezték, és két királyság foglalt helyet rajta. Ezek voltak, Dreida, és Leif királyságai. Igaz a bolygó közel egészét a kopárság, s a különbféle ragadozó állatok, folyamatos, a túlélésért, és élelemért folytatott harca jellemezte, ám volt egy kis rész a Planétán, amit egy hatalmas, nyers energiából álló búra zárt magába, s ezt sűrű köd fedte el, eltakarva a búra alatt élők elől Dreida látványát. Ez a birodalom, volt Leif, ami teljes ellentéte volt a másik királyságnak, ugyanis ez a hely maga volt a béke és a szeretet birodalma, ahol az ott élők semmiben sem szenvedtek hiányt. Dús erdők, kristálytiszta folyók, egészséges tisztások, gazdag termést adó, termőföldek, terültek el szinte minden felé. Az emberek békében és harmóniában éltek itt együtt az eget uraló misztikus állatokkal, és a szárazföldi, vízi világgal, próbálva megőrizni a lehető legtöbb természetes élő helyet. Dreida viszont nem büszkélkedhetett e tulajdonságokkal, épp ellenkezőleg. A királyság egy hatalmas hegy gyomrában terült el. Az itt élők mély szegénységben éltek, csupán a közel sem ízletes, s egészséges ragadozó állatokból szerzett táplálékból voltak kénytelenek megpróbálni életben maradni. A betegségek, az éh, a szomj halál, várt szinte mindenkire, aki itt élt. Ennek köszönhetően, a Dreida királyság lakói, minden egyes nap sóvárogva vágytak Leif birodalmának javaira, ami komoly ellentétet szült a két birodalom közt, ám Dreida lakosai tudták, hogy tehetetlenek, hisz a felszín olyan veszélyes volt, hogy bárki, aki kimerészkedett, szinte biztos volt, hogy többé nem tér vissza. Ám volt két lány, Leif és Dreida hercegnői, akiket a viszály nem érdekelt. Egy napon a gyermeki kíváncsiságtól vezérelve, akár a véletlenre fogva vagy egy a tudatukon kívüli nagyobb erő befolyásától mind ketten kiszöktek a palotáikból és a búra pereméhez siettek felfedezően körbejárni a területet. Mikor oda értek a peremhez a burát elfedő köd szertefoszlott előttük és meglátták egymást, ettől a naptól kezdve pedig minden nap kijártak, hogy találkozhassanak ők voltak Azara és Keira. Külsőre mind ketten gyermeki korúnak tűntek, ám valójában már több száz évet tudhattak maguk mögött, ez pedig annak volt köszönhető, hogy a családjaik vérvonalában mindenki átlagember feletti képességekkel rendelkeztek. Ezek a képességek még egyiküknél sem teljesedtek ki igazán azonban a természeti elemeket már korlátoltan, de képesek voltak használni. Keira egy sötét hajú, vékony, kissé koszos, szegényes öltözetű kevésbé ápolt hercegnő volt Dreida királyságából. Azara pedig egy szőke hajú, ami olyan egészséges volt, hogy a nap fénye alatt aranyként hatott a szemnek. Azara ápolt lány volt, aki semmiben nem szenvedett hiányt. Ő volt Leif hercegnője. Őket nem érdekelték az anyagi javak vagy bármi, amivel nagyobb hatalomra tehetnek szert ők egyszerűen a kettejük közt kialakult barátságot tartották fontosnak és mindennél értékesebbnek. Egy nap ismét kiszöktek a királyságok palotáiból s a megszokott találkozóhelyükre siettek ahová megérkezve mosollyal az arcukon közeledtek egymás felé, azonban a mosoly őszintesége csak Azara arcán volt valódi, amit a fiatal hercegnő is észrevett.

-      Szia – mondta Azara a burához lépve.

Keira is köszönni szeretett volna, ám ekkor váratlanul, erős köhögés uralkodott el rajta. A lány a szájához emelte a jobb kezét, majd miután a köhögés abba maradt elvette azt onnan. Miközben ismét leengedte a kezét, Keira, rápillantott arra, hogy biztos legyen benne, hogy csak egy egyszerű köhögés volt, és nem pedig valami súlyosabb baj előhírnöke. Azara azonnal észrevette a lányon, hogy gyenge és nincs jól, alig bír talpon maradni, aminek a látványa megijesztette Leif hercegnőjét.

-      Minden rendben?

-      Persze jól vagyok csak elfáradtam. – felelte Keira.

Ezt Azara nem hitte el, és érezte, hogy tennie kell valamit.

-      Miért történik ez? – kérdezte Azara.

-      Mire gondolsz? – kérdezett vissza Keira.

-      A viszály a véget nem érő harcok, miért van erre szükség?

-      Nem tudom.

-      Na, nem, ezt nem nézhetjük tétlenül.

-      Mégis mit akarsz tenni? – kérdezte Keira. Csak gyerekek vagyunk...

Keira ismét köhögni kezdett, ám erősebben, mint az előbb, és mikor a köhögése abba maradt, a lány elvette a kezét a szájától, amibe belenézve látta, hogy az véres. Ezt Azara is észrevette s nem tétlenkedett tovább, rögtön oda lépett a búra falához és nekinyomta a kezeit annak.

-      Te mit csinálsz? – kérdezte Keira meglepődve.

-      Gyere ide és tedd a kezeimhez a tiéd.

-      De, hogy lehetséges ez? Ami a burához ér, azonnal meg kellene, semmisüljön...

-      Csak gyere – felelte Azara. Bízz bennem.

Keira bólintott, és oda lépett, ám hezitált hisz, ahogy ő is említette akármi a bura falához ér nyomban megsemmisül, így védve az alatta élőket. Ám mikor a lány Azara arcára pillantott, Dreida hercegnőjének az eddigi kételye és aggodalma mintha nem is lett volna s végül ő is oda emelte a tenyereit. Ettől pár pillanattal később az energia fal egy kis körben hullámozni kezdett, míg végül egy kisebb lyuk keletkezett a hullám helyén. Ennek láttán Keira nagyon meglepődött, ám annyira kimerítette a búra falának megnyitása, hogy a térdeire esett. Miután visszanézett, már Azara kezét látta a feje fölött, amiben a lány épp tartott valamit.

-      Mi ez? – kérdezte Keira

-      Ne félj, ez majd segít visszanyerni az erödet... – felelte Azara. Vedd csak el.

Ezt hallva Keira kicsit félve ismét lábra állt és Azara kinyitotta a kezét és egy szem magot tartott benne.

-      Hát ez? – kérdezte Keira.

-      Az anyukám halálakor a benne lévő erő elhagyta a testét és egy maggá formálódott, ez az a mag, ez majd meggyógyít.

-      De hisz anyukád ezt neked szánta.

-      Semmi baj, neked nagyobb szükséged van rá, és ő is ezt akarná.

Keira elvette a magot és pár pillanatig csak nézte azt. A hercegnőt nagyon meglepte a melegség, amit a mag árasztott magából, s egy eddig a lány számára egy ismeretlen érzés kezdett elhatalmasodni rajta, ami nem más volt, mint a nyugalom. Végül Keira lenyelte azt, amitől a melegség belülről is kezdte átjárni a lányt. Keira arca mosolyra nyílt s körülötte az apróbb kavicsok felemelkedtek a földtől. A lány élvezte az érzéseket, amik hirtelen elhatalmasodtak rajta majd a mosoly kisebb kacajjá alakult. Eközben Azara visszahúzta a kezét, és a búra visszazárult. Mosolyogva tapasztalta, hogy a barátnője ismét kezdi visszanyerni az erejét, s a sápadtság kezd eltűnni, majd a kavicsok visszahulltak a földre.

-      Jobb már? – kérdezte Azara.

-      Igen sokkal! Köszönöm!

-      Ígérjünk, meg egymásnak valamit jó?

-      Persze! Bármit!

-      Történjék bármi, kerüljön bármibe, mi leszünk azok, akik végre eltörlik ezt a teljesen értelmetlen viszályt és talán egy nap ezt a burát is.

-      Az nagyon jó lenne.

-      De most menjünk, ezt biztos észrevette valaki – mondta Azara és visszaindult a palota felé.

-      Azara!

-      Tessék?

-      Holnap is eljössz ugye?

-      Természetesen! – felelte mosolyogva Azara.

Miközben a lányok visszafelé tartottak a palotáikba Leif királya kinek neve ugyan az volt, mint minden elődjének: Eif és Azara fivére, a Birodalom hercege Erian fegyvertelen edzésen vettek részt. Ellenére, hogy apja és fia edzettek, próbálták nem teljesen, vissza fogni magukat. A teremben ahol az edzés zajlott olyan volt, mint egy Dojo, és nem csak a király és a herceg voltak jelen, hanem néhány a birodalom harcosai közül is, akik teljes páncélzatukban álltak mozdulatlanul s figyelték a harcot. Eif megragadta Erian közeledő kezét s nagy erővel a földnek csapta a fiát, ám ekkor mind a ketten megérezték a búra erejének meg ingását.

-      Atyám!

-      Igen! Tudom...

-      Mi lehetett ez?

-      Azara...

-      Most mihez kezdünk?

-      Te eddz tovább! – felelte Eif. – Félek, hogy hamarosan szükség lesz az erődre...

-      És te?

-      Én véget vetek ennek...

Eif kilépett a gyakorló teremből, ahol Erian folytatta az edzését az egyik katonával. Elérkezett a másnap. Keira és Azara ismét a jól megszokott találkozóhelyükre siettek. Keira erővel telve és boldogan haladt a búra felé. Eif viszont már ott várta őket egy barlangban megbújva Eriannal az oldalán eltökélten, hogy most egyszer s mindenkorra véget vet ennek a kudarcra ítélt barátságnak. Mert igazából a lányok nem tudták, de a király és Azara bátyja az első perctől kezdve tisztában voltak a lányok barátságával. Eif így is tett. Mert mikor Azara oda ért a burához, hiába várta Keira érkezését, ő nem jött. Legalábbis Azara ezt hitte hiszen Keira ott volt, aki látta, hogy Azara ott áll és felé néz szótlanul, de a lányok nem a valóságot látták, hanem a távolról irányított Eif megtévesztő képességének a csapdájába estek.

-      Szia! – köszönt Keira szélesre nyíló mosollyal az arcán

Azara viszont nem válaszolt, csak nézett rá, amin meglepődött Keira. Azara, pedig az apja bevetett képessége miatt úgy látta, hogy Keira nem jött el, ami percről percre egyre inkább elszomorította a lányt.

-      Minden rendben? – kérdezte Keira.

-      Nem jöhetünk ide többé – mondta Azara.

Ez nagyon megdöbbentette Keirát, és értetlenül ált Azara előtt.

-      De hisz azt mondtad…

-      Mégis mit hittél? Te tényleg elhitted, hogy mi barátok lehetünk?

Vágott Keira szavába Azara.

-      De…

-      Te egy Dreidai vagy, egy irigy, hazug, áruló család sarja – mondta Azara.

- Vicc. Hogy te, mint hercegnő!

-      Miért mondasz most nekem ilyeneket? – Kérdezte Keira könnyekkel az arcán.

Dreida hercegnője a sértő szavak hallatán, megfeledkezett az erejének elrejtéséről, amit a közeli szörnyek megéreztek, s nyomban felé kezdték venni az irányt.

-      Atyám… – mondta Erian.

Ki végig ott állt a király mellett és észrevette a szörnyek közeledését, azonban Eif mit sem törődött vele, és folytatta a megtévesztést.

-      Hogy mi barátok? Hiszen már születésed pillanata óta egy gyilkos vagy – mondta Azara külsőjén keresztül.

Miután Keira ezt meghallotta, teljesen magába zuhant, a szemét nagyra nyitotta, és a földet kezdte nézni, teljesen megfeledkezett az ereje rejtve tartásáról.

-      Ne! Kérlek, hagyd abba! – mondta Keira hallkan.

Egyre nagyobb mennyiségben tört elő a lány ereje, amitől a szörnyek csak gyorsabban közeledtek a felé.

-      Megölted a szülőanyád, és ha ez nem lett volna elég, még atyádat is, és tényleg azt hitted, hogy mi barátok lehetünk?

-      Atyám nem miattam halt meg megölte magát. Ha ezt gondolod, akkor miért adtad át azt a magot? – kérdezte miközben folyamatosan a földet nézte.

Eif meghallva a mag átadását, nagyon meglepődött s egy pillanatra Eriannak kellett fenntartani a megtévesztést, ezt a király nyomban észrevette, és ismét ő irányított.

-      Köszönöm! – mondta a király.

-      Persze, hogy megölte magát, mert nem bírta a látványod elviselni!

Neked adtam a magot, mert, gyenge vagy – mondta Azara - Egyszerűen megsajnáltalak, és ennyi.

-      Kérlek, hagyd abba! – mondta Keira sírva a kezeivel eltakarva a szemeit, miközben már a földön térdelt.

-      Soha többet ne gyere ide, és ne is keress engem! Mert ha még egyszer meglátlak, akkor Leif nevére esküszöm neked, hogy én magam öllek meg!

Azara megfordult, s elindult a palota felé, legalábbis Keira azt hitte. Valójában, a hercegnő ott állt a búra másik oldalán, és várta Keira érkezését. Ám Dreida hercegi sarja csak térdelt a földön, és az Azara külsejét magára öntött Eif szavait hallotta újra és újra a fejében lejátszódni. Minél többször hallotta Keira ezeket a szavakat, annál nagyobb mennyiségben szabadult el az ereje. Az eddig csak közeledő ragadozó szörnyetegek, mostanra már odaértek a lányhoz, miközben ő csak térdelt a földön, miközben csak sírt. Keira körül a köveket s a kisebb szikladarabokat a lány mondhatni elszabadult energiája felemelte a földről, s azok forogni kezdtek körülötte. Mire a szörnyek odaértek a lány már nem is látszott az őt körül ölelő, s a körülötte örvénylő kövektől ám a bestiák ennek ellenére is rávetették magukat. Erian, és Eif, tisztán látták s rezzenéstelen arccal figyelték a történéseket, még mindig a barlang, rejtő falai között, köszönhetően a képességeiknek. Eif igaz sosem vallotta volna be, de titkon bízott abban, hogy Keira itt és most életét veszti. Ám az utolsó pillanatban Keira abba hagyta a sírást, és a tekintete teljesen megváltozott. A lány hosszan sikoltani kezdett ettől pedig az idő, ha csak egy pillanatra is, de teljesen megállt. Eif nem akarta elhinni, amit lát hisz még maga Erian sem volt képes erre. Ám a pillanat hamar elszállt, s Keirából egy nagy erejű lökéshullám indult útnak, amitől az eddig lebegő kövek szétrepültek darabokra tépve minden támadó ragadozót. Keira lassan talpra állt, a ragadozók vére úgy hullottak a lányra, mint az eső, ám a lány le sem vette a szemét a Leif birodalom, palotájáról, miközben oly hatalmas düh tombolt benne, amit eddig még sosem érzett. Keira elárulva érezte magát. Egész eddigi életében csupán Azara volt, akit közel engedett magához, s akiben, még a búra ellenére is, de teljesen megbízott, ám Azara hátat fordított neki. Erian képes volt leplezni az érzést, ám ha csak egy pillanatra is, de megsajnálta a lányt. De ekkor egy újabb meglepő dolog történt. Keira mellől pár méterre egy, közel két méteres fekete skorpió ugrott elő a földből s vetette rá magát a lányra. Keira tekintetében csak a harag volt az úr, ám a lány a felé közeledő bestia irányába fordult s megragadta a skorpió óllóját s átemelte magán a szörnyeteget, amit egyenesen a közeli hegy falának hajított. A skorpió tehetetlenül csapódott a hegységbe, amiben oly nagy erő volt, hogy a Leif birodalmi oldalon Erian, és a Király mögött a barlang fala kissé beszakadt, egy új, szűk járatot képezve beljebb a hegy gyomrába. Keira a földön fekvő skorpió felé nyújtotta a jobb tenyerét, amiben egy fekete és lila színben játszó energiagömb kezdett megformálódni és nőni. Eközben egyre gyorsabb léptekkel indult el a skorpió felé, ami ekkor a lábaira állt, és mivel nem tudott hátrafelé elmenekülni, a földre helyezte az ollóit, és a fejét is a föld felé hajtotta, így jelezve, hogy meghajol Keira ereje előtt, és megadja neki magát. Keira megállt a kezében megformált gömbbel s ismét Leif felé fordította tekintetét. Nézte a királyságot, míg a köd ismét el nem takart mindent ekkor pedig a lány nekihajította a gömböt a burának. A gömb egy közel tíz méteres területet elfedett, és egy hatalmasat robbant. Ezután a lány megfordult és elszaladt, a skorpió pedig követte őt.

-      Ez tényleg szükséges volt, atyám?

Eif nem válaszolt, hanem Azarát nézte, aki ekkor felhagyott a várakozással, és visszaindult a palota felé. Évezredek teltek el, s az elején Azara még nem adta fel a reményt és minden nap kiment a burához, ám Keira nem jött el, így Azara is felhagyott ezzel. A több ezer év alatt a lányok felnőttek, s külsőre mindketten a húszas éveikben. A két lány élete teljesen megváltozott, Azara jó módban, biztonságban a tanulásnak szentelte az életét, míg Keira minden idejét a felszínen töltötte a birodalomban a királyi udvartól távol, ragadozók között bolyongva a skorpióval az oldalán. Dreida hercegnője folyamatosan harcolt a szörnyekkel, hogy minél nagyobb erőre tehessen szert. Közben Azara teljesen elzárkózott a külvilágtól, és csak tanult. Egy nap, miközben a könyveket bújta, Erian meglátogatta őt. Bekopogott hozzá és benyitott a szobájába, ahol Azara asztalnál ülve, alig látszott ki a könyvek mögül.

-      Szia, húgom – mondta Erian.

-      Bátyám – felelte Azara, aki ekkor hirtelen összecsukta a könyvet, amit olvasott.

Ezt észrevette Erian, odalépett hozzá, és elvette előle a könyvet.

-      Mire véljem ezt? – kérdezte miután meglátta, hogy miről is szól a könyv.

Ha jól emlékszem, atyánk már egyszer elkapott egy ilyen könyvvel, aminek nem lett jó vége. – s visszadobta a könyvet az asztalra.

-      Kérlek, ne szólj neki. – mondta Azara.

-      Ugyan már, miért mondanám el? - Csak legyél kicsit óvatosabb! És egyébként is, miért olvasod te ezeket a könyveket?

-      Nem tudom, de van egy olyan érzésem, hogy szükség lesz rá.

Erian erre nem válaszolt inkább témát váltott.

-      Nem gondolod, hogy ki kéne már végre mozdulnod egy kicsit? – kérdezte Erian. A nép aggódik a királynője miatt.

-      Majd ha lesz rá okom, kimegyek...

-      Húgom nem lesz ez így jó. Sajnálom, hogy a Dreidai lányt nem láttad többet, de talán jobb is így, nem gondolod? Hisz mégis csak egy Dreidai...

-      És?! - Mi van akkor, ha Dreidai? Miért kell nekünk is követni atyánk és az ő elődei gondolkodásmódját? Mi van akkor, ha ez az egész csak egy rossz félre értés? Mi van, ha már nem lenne úgy, mint akkor volt? Mi van, ha tanultak a hibájukból?

-      Aj, húgom – mondta Erian - s Azara vállaira tette a kezét.

-      Te vagy a legtisztább szívű lakója az egész királyságnak mióta anyánk itt hagyott minket. Sőt talán még nála is tisztább és bölcsebb vagy de, van egy rossz szokásod, nem látod, meg a rosszat pedig sajnos ott van és mindig lesz valaki, akibe be tudja majd magát fészkelni, és akkor minden kezdődik majd elölről.

Ezt követően levette a kezeit Azara vállairól, és elindult kifelé a szobából.

-      Keira!

-      Tessék?

-      A lány neve Keira.

-      Keira – ismételte meg Erian. - Ne haragudj.

Ezt követően a herceg kiment a szobából, és magára hagyta Azarát, aki még pár percig kémlelte a királyságot, majd visszatért a könyvekhez. Azara tanult tovább, Keira pedig egy szoroshoz ért, ahol sikoltásra figyelt fel amint egy szörny üvöltése követett. Ekkor ránézett a skorpióra, ami mostanra az évek múlásával közel öt méteresre nőtt.

-      Menj! – mondta a lány.

A skorpió felugrott a szoros falának jobb oldalára, futott pár métert, és ezután fejest ugrott a földbe, beásva magát, majd a szörny üvöltésének irányába kezdett indulni, és Keira is ezt tette. Biztos távolságba érve a szörnyeteghez Keira észrevette, hogy az a szoros falában lévő repedésbe próbált benyúlni és elérni a bent csapdába esetteket. Egy apa, egy anya és a kislányuk szorultak be, Keira úgy gondolta, hogy a szörny elől akartak elbújni, ám ez nem volt igaz. Habár ezt Keira még ekkor nem tudhatta és épp ezért a lány csak állt és figyelte a történéseket. Végül a szörnynek sikerült annyit tágítania a résen, hogy elérte a kislány ruháját a karmával, és ki tudta rántani a szülei keze közül. A gyermek üvöltött félelmében. A szörny nem engedte s húzta kifelé, elkezdve a szájához emelni a gyermeket, de ekkor a lány megpillantotta Keirát, aki még mindig csak állt és figyelt.

-      Segíts! – kiáltotta a kislány Keira felé.

De a hercegnő nem mozdult, csak nézte, ahogy a szörny épp a szájához emeli, a szerencsétlent és arra készül, hogy felfalja a kislányt.

-      Kérlek! – kiáltotta kétségbe esetten a lány.

Keira mit sem törődve a lány szavaival még mindig nem tett semmit, a szörny pedig ebben a pillanatban elengedte a lányt, aki egyenesen a szélesre nyitott szája felé zuhant. S mikor már a kislány és a szülei is egyre biztosabbak voltak benne hogy a gyermek meghal Keira megszólalt.

-      Most!

A skorpió előugrott a szörny mögül, hátulról a farkával átszúrta a szörnyeteg fejét, kirántotta azt a kislány útjából, majd nekihajította a szoros másik oldalának. A gyermek érezte, hogy zuhan és várta a pillanatot, hogy minden elhalkul, és végleg elsötétül ám mikor kinyitotta a szemeit Keira arcát látta meg maga előtt, aki épp a szüleire nézett, őt pedig az ölében tartotta. Ekkor Keira letette a lányt a földre, aki azonnal a szüleihez szaladt, ők pedig megölelték őt.

-      Ki vagy te, idegen? – kérdezte a lány apja.

-      Keira.

-      Királynőm… - Azonnal elengedte a lányát, és fejet hajtott előtte.

-      Mindenki úgy hiszi, hogy meghaltál – mondta a férfi.

-      Hát akkor mindenki téved. Mit kerestek ilyen távol az udvartól?

Veszélyes idefent az erőtleneknek.

A férfi nem akart válaszolni a kérdésre legalább is az igazat nem akarta elmondani neki viszont a férfi bárhogy is próbálkozott, a felesége csak egy pillanatra, de maguk mögé tekintett ami Keira számára bőven elég volt, hogy biztos legyen benne, titkolnak előle valamit. Ám úgy döntött, hogy semmit nem tesz, amíg a férfi választ nem ad neki.

-      Semmit, királynőm – felelte a férfi. - Csak eltévedtünk.

-      Értem. Hadd kérdezzek valamit – mondta, miközben elindult feléjük. - Én a királynőd vagyok, igaz?

-      Természetesen, úrnőm.

-      Akkor áruld el nekem, hogy miért hazudsz a királynődnek? – S egy szempillantás alatt a férfi előtt termett a jobb kezével megragadta a nyakát, és felemelte a földtől.

-      Atyám! – mondta a kislány, aki oda akart szaladni az apjához, azonban az anyja nem engedte neki.

-      A fivére, úrnőm… – mondta a férfi. - Megparancsolta, hogy senkinek sem mondhatom el, ami itt van.

-      Miért mi is van itt? – s erősebben kezdte szorítani a férfi nyakát Keira.

-      Sajnálom, de nem mondhatom el.

-      Figyelemre méltó a hűséged a királyod felé, azonban ha nem akarod, hogy megkínozzam a lányod és a feleséged a szemed láttára, téged pedig megcsonkítsalak, és itt hagyjalak, míg valami dögevő fel nem zabál élve, akkor nagyon gyorsan elmondod, hogy mi van itt!

Ezt hallva a férfi a lányára nézett, és halálra rémült.

-      Rendben, úrnőm, ahogy óhajtod.

Keira leengedte a földre a férfit, aki megfordult és elindult a hegy belseje felé. Keira követte, s a skorpió is vele akart menni.

-      Maradj! – mondta Keira.

A skorpió megállt, ők pedig elindultak beljebb a hegy belsejébe, míg végül egy nagyobb barlanghoz érkeztek, aminek a szemközti oldalán egy jól láthatóan ajtóként szolgáló kerek, Dreidai szöveggel díszített kő zárta el a mögötte lévő teret a külvilág elől.

-      Mi ez? – kérdezte Keira.

-      Inkább megmutatom, úrnőm.

A férfi odalépett az ajtóhoz, aminek a közepére ráhelyezte a tenyerét. Ekkor az írás felvillant, és a kő oldalra gurult. Amit bent Keira látott, nem akarta elhinni. Egy hatalmas csarnok volt kiépítve a túloldalon, ahol több tucat ember dolgozott, és aminek a közepén két nagy kocka alakú akvárium állt, amibe csövek csatlakoztak s ezek Keira számára ismeretlen folyadékkal voltak tele. Egy kisebb és egy nagyobb lény lebegett bennük eszméletlenül, egy eszközzel a szájukon.

-      Mégis mit műveltek ti? – kérdezte döbbenten Keira.

-      Fivéred adta parancsba, hogy hozzunk létre két harcost, akiknek az ereje végtelen – felelte a férfi.

-      Végtelen erő? - Fivérem megőrült.

-      Nem, úrnőm! - Fivérednek igaza volt.

-      Mégis miben?

-      Az itt látott két lény teljesen üres. – mondta a férfi. Csillagok erejét sűrítjük beléjük, aminek köszönhetően olyan erő birtokosai lesznek, amitől elpusztíthatatlanokká válnak.

-      Valóban? – kérdezte Keira mosolyra nyíló arccal. És mi a célja fivéremnek ezekkel a lényekkel?

-      Fel akarja ajánlani Leif királyának őket egy magért cserébe.

-      Hogy mit mondtál?

-      Attól eltekintve, hogy üresek, ha bárki is egy csepp vérét adja ezeknek a lényeknek, ha csak a bőrükhöz is érinti, a lények eggyé válnak a vér tulajdonosával, az ébredésük után pedig bármit megtesznek neki és halálukig védelmezik őt.

-      De ez nem juthat Leif kezére. Ezzel a birtokukban bármikor leigázhatnak minket, és senki nem állíthatná meg őket – mondta Keira próbálva elnyomni a haragját, amit érezni kezdett.

-      Fivéred úgy véli, hogy ez lehet a kulcs a béke útjára való lépéshez.

Miután Keira meghallotta ezt, nem tudott uralkodni az érzelmein és a fal felé tartotta a jobb kezét. Egy kisebb energiagömböt lőtt ki a falra, ami csak egy apró lyukat vágott bele.

-      Leif soha nem fog velünk békét kötni! Lenéznek, megvetnek minket.

Ettől a perctől csak nekem engedelmeskedsz, és csak nekem jelentesz, nem hagyod el ezt a helyet addig, amíg én azt nem mondom.

-      De úrnőm…

-      Megértetted, amit mondtam?

-      Igen - felelte a férfi, fejet hajtva Keira előtt.

-      Helyes – mondta Keira.

A hercegnő haraggal telve megfordult, és elindult, kifelé de a kislány és az anyja ott álltak az útjában. Keira megállt és a lányra nézett.

-      Hogy hívnak, gyermek?

-      Nincs nevem, úrnőm, rabszolga családból származom.

-      Értem. Gyere velem, feladatom van a számodra...

-      Ne, királynőm, kérlek! – szólt a lány anyja.

-      Legyen ez egy biztosíték, hogy azt teszitek, amit mondok. - és kihúzta a kislány kezét az anyja kezéből.

A lány félve, kétségbeesetten, még egyszer az anyja szemébe nézett s ezt követően Keira és ő egy szemvillanás alatt eltűntek, a hegy gyomrában kiépített laborból. Ezt követően mind a ketten a bura falának azon részén jelentek meg ismét ahol Keira régen Azarával találkozott. Dreida hercegnője lepillantott a gyermekre, akin látszott, hogy kissé megviselte a teleportáció, ám nem annyira, mint ahogy arra Keira számított.

-      Mi ez a hely? – kérdezte a kislány.

Keira azonnal nem adott választ erre, mert ellenére a haragnak amit Azara és az egész Leif birodalom ellen érzett egy pillanatra elöntötték a régi emlékek. De az érzés hamar szertefoszlott, és ismét eszébe jutott a nap mikor Azara hátat fordított neki.

-      Ez itt Leif – Felelte Keira pár pillanattal később.

-      Miért jöttünk ide? – kérdezte a kislány.

- Mostantól itt fogsz élni, az lesz a dolgod, hogy megszerettesd magad a királynővel és mindent megtudj tőle a terveiről.

-      Az anyukámat akarom!

Keira ezt meghallva elengedte a lány kezét és megragadta a tarkóját, magával szembe fordította a lányt s a hercegnő leguggolt, hogy egyenesen a gyermek szemébe nézhessen.

-      Szereted a családodat, igaz?

-      Igen – felelte a kislány könnybe lábadt szemmel.

-      Akkor, ha azt akarod, hogy ne essen bajuk, azt teszed, amit mondok neked, rendben?

Erre a kislány nem mondott semmit, hanem bólintott egyet.

-      Helyes! – mondta Keira. – Ó és míg el nem felejtem.

Ekkor hirtelen a kislány égő fájdalmat kezdett érezni a tarkójánál, ahol Keira fogta azt.

-      Ha eljön az ideje hívni foglak! Addig te csak éld az életed és tedd, amit mondtam neked – Mondta Keira. - Most pedig menj!

Elengedte a lány tarkóját, és gyengén a búra felé lökte őt, a gyermek megállt félelmében a búra fala és a sűrű köd látványától. Visszanézett Keira felé, ki próbálta leplezni aggodalmát, hiszen tudta, hogy mi a következménye annak, ha bárki megérinti, a búra falát.

-      Menj csak! – mondta Keira.

A lány a búra felé nyúlt s gond nélkül át tudott nyúlni azon, amit látva Keira megnyugodott, ám nagyon meg is lepődött rajta. A gyermek összeszorította a szemeit, és átlépett Leif birodalmába. Azara még mindig a királyi könyvtárban volt ám a hercegnő azonnal észrevette, a bura állandóságának rövidke megingását és azonnal, egyenesen arra a helyre nézett ahová régen ő is járt. Ez idő alatt a kislány csupán állt mozdulatlanul összeszorított szemekkel és olyan dolgokat kezdett érezni miket soha ez előtt. A nap melege szinte simogatta a bőrét a friss és tiszta levegő illata, amitől libabőrős lett, az állatok hangja, ami zeneként hatott a gyermekre mialatt ő csupán állt és mosolyogott örömében. Végül kinyitotta a szemeit, és egy gyönyörűen zöldellő tisztás tárult elé, látta a szinte égig érő hegyeket, amik alatt erdők terülnek el, felnézett az égre s látta a szikrázóan sütő napot, amit egy hegy tetejéről felnyúló energia nyaláb táplál. Ezek a pillanatok a lány számára olyan boldog érzéseket okoztak, amiket soha nem akart, hogy véget érjenek. Ám mikor a gyermek ismét maga elé tekintett több, hatalmas orrszarvú tűnt fel a távolban amilyeneket ezelőtt a lány még sosem látott, és ez félelmet keltett benne. Ezt a csorda élén vonuló bika még fokozni is tudta a lányban, mivel az állat egyenesen a lány felé fordult. Az állat orra tetején egy nagyobb és egy kisebb szarv állt ki, amitől még a gyermek inkább megijedt. A félelmet keltő állat lassan elindult a lány felé, amit az eddigi élete miatt támadásnak vélt a gyermek s azonnal menedéket keresett, amit a tőle nem messze lévő hegy aljában egy barlang bejáratában fedezett fel, ami felé hezitálás nélkül futni kezdett. Beérve a barlangba számára biztonságos távolságba húzódott a bejárattól. A lány, míg a barlangban várt víz csepegésére lett figyelmes. Elindult a hang irányába és azzal a hasadékkal tálalta szembe magát, amit a hegy falába csapódó skorpió hozott létre. Nem látta, hogy pontosan honnan ered a hang, de tisztán hallotta azt. Elhatározta, hogy átjut a hasadékon és átpréselte magát. Ezen átjutva semmit nem látott a sötétségtől, oldalra lépett és belerúgott egy kavicsba, aminek a hangjától hirtelen a szentjánosbogárhoz hasonló apró bogarak repültek fel és világították be a teret előtte. Elcsodálkozva a bogarak okozta látvány után észrevette, hogy a barlang tetejéről szakaszosan víz csepeg pár méterre tőle a földre, ami egy kisebb tócsát alkotott. Oda szaladt, megállt annak a szélén, ám miután meglátta a saját tükörképét annak felszínén megjelenni, megijedt tőle. Mert Dreida királyságában soha nem volt alkalma rápillantani a saját tükörképére, hisz, ahogy azt korábban is említettem Dreida birodalmának vizei többsége betegségeket hordoz magában, vagy épp túlságosan szennyezett, s alig iható. Kis idő elteltével a félelem, amit először érzett átváltozott örömmé és csodálattá. A lány lassan szélesre nyíló mosollyal a pislantás nélkül tükörképét nézte miközben megérintette a saját arcát a térdeire hullva az örömtől. A gyermeki kíváncsiságtól vezérelve a lány bele dugta a tenyereit a vízbe s merített belőle majd óvatosan a szájához emelte a kezeit s inni kezdett a vízből. Ám az első korty után a lány kiköpte azt. A tiszta víz íze váratlanul érte a lányt, aki ettől kissé megijedt ám pár pillanattal később ismét merített belőle és megpróbált még egyszer inni. Miután ismét a szájához ért a víz, összeborzolta a szemöldökét és nehezen lenyelte az első kortyot, ami minden ezt követővel egyre könnyebb lett. Végre élvezni kezdte annak édességét, a hideget, amit érzett lefolyni a torkán, ettől az egész teste libabőrős lett és szinte alig tudta abba hagyni az ivást, végül már olyan gyorsan ivott, hogy köhögni kezdett miközben örömében nevetett. Észrevette a karján, az arcán a koszt és megmosta a testét, amit nem fedett ruha, mikor ezzel is végzett a sok ujj élmény és érzés miatt elfáradt, míg végül elaludt. Álmában megjelent egy fehér árny, ami a számára érthetetlen nyelven, suttogó hangon kezdett beszélni hozzá. A lány felriadt, kinyitotta a szemeit, körülnézett, de senki nem volt ott. A bogarak is egyre kevesebben voltak a barlangban, amitől egyre sötétebb is lett bent, ezért felállt és elindult vissza kifelé. Mielőtt kilépett volna a barlang biztonságot nyújtó falai közül, kinézett s látta, hogy már sem a csorda sem semmi más nincs a közelében ezért indulni akart, ám előtte még végig nézett magán. Tudta, hogy ha ebben az öltözetben jelenik, meg a királyi udvar bejáratánál azonnal elfogják, s nem tudja végrehajtani amivel Keira megbízta őt. Gyermeki kora ellenére tisztán érezte, hogy nem vallhat kudarcot, mert Keira akkor bántani fogja őt is és a családját is. Szerencséjére a közelben meglátott egy kis házat ahol két vele egykorú gyerek játszott kint egymással, akiket édesanyjuk épp beküldött mialatt ő a frissen mosott ruhát teregette ki. A lány biztos távolból megvárta, hogy a gyerekek és anyjuk bemenjenek, majd odaszaladt, és levett egy tiszta váltás ruhát a kötélről, majd egy távolabbi bokorhoz szaladva rögvest át is vette azt, a sajátját pedig ott hagyta. Most már úgy érezte, hogy elindulhat a királyság felé, ami előtt egyre sűrűbben sátrak terültek el, ahol az emberek kezdték összeszedni az eladásra szánt portékáikat. A lány próbált nem törődni a körülötte levőkkel és csak sétált egyenesen a kapu felé, ám meglátott két teljes páncélzatban álló közel háromméteres óriást a kapu két oldalán, akik egy-egy dárdát tartottak kezükben, s ettől a gyermek megtorpant.

-      Majd inkább holnap, ifjú hölgy – szólt hozzá egy férfi.

A lány megfordult, és meglátott egy pocakos, nagyszakállú, talpig selyemben álló férfit, aki épp a sátra elejét zárja le.

-      Nem vagy éhes? – kérdezte a férfi a lányt.

Erre ő nem válaszolt, hanem csak bólintott egyet.

-      Nagyszerű! Van itt élelem bőven, gyere, segíts összehajtani ezeket a selymeket, és utána ehetünk is, holnap pedig, ha szeretnél, bejöhetsz velem, én is oda indulok – fejezte be a férfi.

Ezt hallva a lány oda ment a férfihez, és nézte őt, ahogy a selymeket hajtja össze majd utánozni kezdte.

-      Ügyes vagy – mondta a férfi, és a lányra mosolygott.

Mikor végeztek a hajtogatással, megvacsoráztak, s a lány észrevette, hogy a nap kevésbé kezd sütni és percről percre egyre gyengébb a fénye. Ekkor felnézett s meglátta, hogy az energia nyaláb egyre kevésbé áramlik a napba, ami végül kialudt ők pedig nyugovóra tértek. Mikor a lány felébredt és kinyitotta a szemeit, a nap egy pillanatra elvakította őt, viszont az emberek nyüzsgő hangját hallotta minden felől.

-      Gyere gyermek, ideje mennünk – mondta a férfi.

A lány felállt, a nap felé fordította tekintetét, amibe ismét erőteljesen áramlott az energia. Ezt követően maga körül nézett szét ahol mindenfelé a pompás színek látványa fogadta. Majd az udvar bejárata felé tekintve meglepődve tapasztalta, hogy az emberek egymás mellett zavartalanul közlekednek, hiszen Dreida birodalmában már az udvar elhagyása is hatalmas veszélyekkel járt. A látványt teljes csodálattal nézte végig, és hiába próbálta leplezni csodálatát képtelen volt rá, amit a férfi észre is vett.

-      Tetszik? – kérdezte tőle.

Erre a lány szintén csak bólintott. Nem tudta volna megmondani az okát, de valamiért, nem mert megszólalni, mióta átlépte a Burát.

-      Akkor majd bent nézd meg – mondta a férfi.

Elindultak az udvar felé, s mikor a vár kapujához értek, elhaladtak a két óriás mellett. A lány próbált alig észrevehetően az óriásra nézni, ám az észrevette ezt, s ő is a lányra pillantott ám ettől Keira küldöttje az megijedt. Ezt az árus nyomban észrevette, s próbálta nyugtatni a gyermeket.

-      Tetszel neki! – mondta a férfi.

Ebben a pillanatban beértek a palota udvarába ahol a lány megtapasztalta, amit a férfi mondott neki. Valóban sokkal szebb volt minden, a tisztaság a békességben beszélgető emberek százai minden felé amerre csak a szeme ellátott. De sajnos nem adhatta át magát teljesen a csodálatnak és a látvány okozta örömnek mivel dolga volt Leifben s ekkor elfutott.

-      Látod? Mondtam én – szólalt meg a férfi.

Le akart nézni a lányra, aki ekkor már nem állt mellette. Pár pillanatig még kereste a lányt, azonban nem találta.

-      Hmm, fiatalság... – mondta. - minőségi selymet tessék! – kezdte kiabálni.

Ekkor a lány már messze járt a férfitől, épp két ház között akart kiszaladni, ahol meglátta, hogy az utcán mindenki fejet hajt egy nőnek, és utat adnak neki. A lány visszabújt a fal takarásába a számára még ismeretlen Azara viszont észrevette őt s mikor a gyermek ismét kinézett a fal mögül már nem látta a Hercegnőt.

-      Eltévedtél gyermek? – kérdezte Azara.

A lány azonnal a hang irányába fordult, és Azara már ott áll mögötte, amin a lány nagyon meglepődött.

-      Szia – mondta Azara mosolyogva. – hogy hívnak kicsim?

Hirtelen a lány nem tudott felelni, ám ekkor ismét a suttogó hangot kezdte hallani, amit álmában is hallott, és most értette is azt, amit a hang mond.

-      Valoriana – mondta a lány.

-      Örülök a találkozásnak, Valoriana, én Azara vagyok. Hol vannak a szüleid? – kérdezte.

A Lány pár pillanatig hezitált a válaszadással, hisz nem tudta, mit is mondhatna ám tudta, hogy valamit mondania kell.

-      Ők meghaltak... – felelte Valoriana bízva abban, hogy elhiszi neki.

-      Ó, nagyon sajnálom, ne haragudj. Leif óvja lelküket – felelte Azara mialatt megsimogatta a Valoriana arcát. - Mit szólnál hozzá, ha velem jönnél? Hiszen nem lehet egy ilyen gyönyörű kislány egyedül ebben a nagy királyságban.

-      Nagyon örülnék neki. – Felelte Valoriana.

-      Nagyszerű! Akkor gyere, menjünk.

Megfogta Azara, Valoriana kezét s elindultak a palota felé. Így vette kezdetét a Hercegnő és Valoriana közös élete. A lány, a birodalom palotájában élte mindennapjait mialatt évek teltek el, és ez idő alatt kettejük közt egy mély és erős barátság alakult ki ám sajnos Valoriana nem adhatta át magát teljesen eme barátságnak hiszen Keira megbízatásából volt itt. Nem értette Azara jó és önzetlen szeretetét, és hogy miért nem kérdezi soha, hogy honnan is jött valójában, azonban napról napra egyre inkább kezdte érezni a családja hiányát, és vágyott vissza hozzájuk, amit egy könyv magyarázása közben Azara is észrevette Valorianán.

-      Minden rendben? – kérdezte Azara.

-      Persze, jól vagyok. Ne haragudj, csak elkalandoztam.

-      Azt észrevettem...

Kopogást hallottak s egy katona nyitott be az ajtón, Valoriana megijedt, félve attól, hogy rá jöttek titkára.

-      Úrnőm – szólt a katona.

-      Igen?

-      A király magához kíván.

Valoriana ijedelme ekkor szertefoszlott.

-      Rendben! Megyek – mondta Azara - Te maradj itt, és amit az előbb mondtam neked, tanulmányozd át. Rendben?

-      Igen – felelte Valoriana.

Azara a katona kíséretében a királyhoz indult ahová megérkezve, látta, hogy a király a trónján ül, fivére pedig pár pappal vált szót.

-      Üdvözöllek, lányom! – tárta szét a karjait Eif.

-      Atyám – felelte Azara, s meghajolt előtte. Miben lehetek szolgálatodra?

-      Kérlek, mondd el nekem, hogy meddig akarod még ezt a nevetséges a rangodra nézve is megalázó színjátékot űzni azzal a lánnyal?

-      Nem értelek, atyám. Hiszen áldásod adtad a tanítására és a befogadására.

-      Igaz, áldásom adtam rá, azonban a papokat aggasztja az a sok tudás, amit átadsz egy idegennek, akiről ráadásul mind tudjuk, hogy kicsoda...

-      Atyám, kérlek, bocsásd meg az udvariatlanságom, és önök is, de mióta ad a király pár csuklyás öregember szavára?

A papok e szavak hallatán jól láthatóan vérig sértődtek és összesúgtak egymás között. Ezt látva Erian és Azara egymásra néztek, és alig láthatóan egymásra mosolyogtak, amit a király észrevett.

-      Tiszteletlen vagy, lányom! – mondta a király.

-      Elnézést kérek, atyám. És a gyermekkel kapcsolatban pedig tévedtek!

-      Vigyázz! – mondta Eif.

-      Sajnálom atyám, de ami igaz, az igaz, Valoriana megbízható, az életem is a kezébe merném helyezni.

-      Megrémít a naiv hozzáállásod lányom, de ha ragaszkodsz szavaidhoz és ennyire bízol e gyermekben, akkor tudasd velünk, hogy miért?

-      Mert hallja őt... – Felelte Azara.

Ez még inkább felzaklatta a papokat, már maga Erian is meglepődött ezen a kijelentésen. A szavakat hallva a király dühében ökleivel a trónja kartámláira csapott mitől egy erős lökéshullám vonult keresztül az egész termen, s a papok fejet hajtva hátrébb léptek párat.

-      Most már elég legyen! – mondta Eif. Ez még tőled is elfogadhatatlan! Hogy ő hallja? Kizárt!

-      Miért lenne az? – kérdezte Azara.

-      Ne tetézd!

-      Rendben, atyám, ahogy óhajtod, elnézésed kérem.

-      Most azt hiszem, jobb, ha távozol.

-      Ahogy óhajtod.

Azara megfordult, elindult ki a teremből egyenesen vissza Valoriana –hoz. Visszaérve benyitott és mosolyogva tapasztalta, hogy még mindig ugyan azt a könyvet olvassa a lány ám Azara nem tétlenkedett és oda lépett hozzá a vállára helyezte a kezét amire Valoriana felfigyelt.

-      Menjünk. – mondta Azara.

-      Még nem végeztem.

-      Semmi baj, hagyd azt.

-      Minden rendben?

-      Persze! Most gyere!

-      Hová?

-      Mutatni akarok neked valamit...

Mindketten elindultak ki a palotából. Hamar ki is értek a királyi udvarból is és csak sétáltak megállás nélkül. Mikor egy tisztáson sétáltak keresztül, Valoriana észrevette, hogy egyre közelebb kerülnek az energia nyalábhoz, ami a napot táplálja. Semmit nem tudva Azara céljáról félelem kezdett eluralkodni a lányon. Valoriana félt, hogy valaki rájött a titkára s hogy Azara visszaküldi Dreidába. A lány tisztában volt vele, hogy ha a küldetése sikertelenül zárul, akkor annak komoly következményei is lehetnek, ugyanis Keira végezhet vele és családjával is. Ez idő alatt Valoriana észre sem vette a fejében cikázó aggodalmak miatt, ám megérkeztek egy hatalmas hegyhez, amiről víz zúdult le, s a hegy fölé nézve Valoriana meglátta az energia nyalábot, ami a napot táplálja.

-      Hát innen jön – törte meg a csendet Valoriana.

Azara erre semmit nem mondott meglepettsége miatt ám ebben a pillanatban bizonyosságot nyert számára minden, ami eddig csak feltételezés volt számára Valorianát illetően.

-      Igazam volt... – gondolta a hercegnő.

-      Mi ez a hely? – tette fel újabb kérdését Valoriana.

-      Hamarosan megtudod. – felelte Azara.

Azara tovább sétált egyenesen a vízesés felé a lány pedig követte őt, amihez közel érve Valoriana meglátta, hogy a víz egy szakadékba zúdul, s ennek a látványa még inkább aggasztani kezdte őt. Oda érve a szakadék széléhez Valoriana egy pár méter széles hidat vett észre ám nem haladtak át azon. Azara a vízesést kezdte nézni mialatt Valoriana a szemei elé táruló mélységet nézte.

-      Bízol bennem? – tette fel minden előzmény nélkül Azara a kérdést.

-      Mindig! – felelte Valoriana értetlenül állva a kérdés hallatán.

-      Akkor ne mozdulj!

Ezt követően egy mély és erőteljes morgó hang szűrődött ki a vízesés mögül, amit meghallva Valoriana megfogta Azara kezét és megszorította azt. Végül a morgás abba maradt és két nagy kék szemet látott közeledni maga felé Valoriana, aminek látványától teljesen földbe gyökereztek lábai. Képtelen volt mozdulni bármennyire is szeretett volna. Érezte, hogy a szíve hevesen ver, hogy az egész teste beleborzong a látványba mikor egy számra eddig soha nem látott méretű fehér sárkányfej jelent meg a víz takarásából és lassan felé közeledett. A sárkány szagolgatni kezdte őt miközben vicsorgott, ettől Valoriana úgy megijedt, hogy szinte összeesett amit Azara észrevett.

-      Ne félj! – próbálta nyugtatni a lányt.

És ez sikerült is a Hercegnőnek mivel ettől a pillanattól kezdve a sárkánytól való félelem szertefoszlott és nyugalommá alakult mialatt Valoriana érezte, hogy senki és semmi nem árthat neki, hogy egész élete során ennél biztonságosabb és szeretetteljesebb helyen még nem járt. A lány pár pillanatra szinte mindenről megfeledkezett. A Leifbe, jutása előtti életéről, a Keira jelentette fenyegetésről, a céljáról, amiért ide küldték. Valoriana úgy érezte, hogy a rég nem látott édesanyja és édesapja ott vannak vele, ami boldoggá tette őt. A sárkány és Azara is észrevették Valoriana nyugalmát s a sárkány visszahúzta a fejét a vízesés mögé.

-      Tetszel neki...! – mondta Azara.

Valoriana nem felelt pár pillanatig a felszínre törő érzései miatt, majd felnézett Azarára aki csak mosolygott.

-      Gondolod? – kérdezte Valoriana.

-      Igen! Biztos vagyok benne. Gyere, menjünk – mondta Azara.

Azara elindult át a hídon egyenesen a vízesés felé akit Valoriana követett, ahol átérve Valorianának elállt a lélegzete. Nem csak az lepte meg a lányt, hogy egyáltalán nem lett vizes sem ő sem Azara, hanem maga a hely is. Egy több száz méteres barlangba léptek. A lány látta a közel húsz méteres sárkányt, aminek a testét és lábait fehér, míg a szárnyait, a farkát fekete pikkelyek borították, amit a háta közepén végig húzódó fekete vonal kötött össze. A sárkány mit sem törődve velük a farkát egy szinte száz méteres fa törzsére tekerve feküdt, amiből energia áramlott az ég felé, s tudta Valoriana, hogy ez a fa az, ami táplálja a Leif birodalom napját. Csodálattal töltötte el a lába alatt elterülő fű, amiről állatok legeltek mikre a sárkány ügyet sem vet, s Valoriana ismét észrevett a távolban egy békésen legelő orrszarvú csordát, amiből egy szintén két szarvval rendelkező állat felnézett egyenesen rá, ő pedig tisztán érezte, hogy ez ugyan az, az állat, amit idekerülésekor is látott.

-      Gyere, menjünk – mondta Azara s egy a fa másik oldalán álló faházra mutatott.

-      Oda? De hisz a sárkány – mondta Valoriana.

-      Jaj, ne félj, tőle csak erősnek próbálja mutatni magát, de a légynek sem tudna ártani.

Ekkor a sárkány kinyitotta a szemét, rájuk nézett, fújt egyet az orrával és elfordította a fejét felőlük, amit követően Azara elindult a ház felé akit Valoriana követett.

-      Hol vagyunk? – kérdezte Valoriana.

-      Én csak úgy hívom, hogy a bölcső, ez itt az Ős Fa, az első Élet Fája, ő pedig az Ős Sárkány a Fa Titánja.

Valoriana megtorpant Azara szavainak hallatán, aki ezt észrevette és felé fordult.

-      De az nem lehetséges az Élet Fája csak egy legenda... – mondta Valoriana.

-      Igen, minden olyan személynek, kiknek Leif nem árulja el a titkát csupán egy legenda, de nekem, és most már neked is felfedte Leif a legféltettebb és legnagyobb titkát.

Azara megfordult és tovább indult a faház felé akit Valoriana ismét követni kezdett.

-      Hogy értetted azt, hogy csak te és most már én? – kérdezte Valoriana mialatt a faház felé sétáltak.

-      Csak azok léphetnek be ide, akik látják a napunkat tápláló energiát – felelte Azara.

-      De hát a papok?

-      Ugyan! Egy csapat öregember, akiket csupán a rangjuk megőrzése élteti.

Gondolod Leif bármit is mutatna olyanoknak, akiket önös érdekek hajtanak? – felelte Azara.

Mostanra odaértek a faház ajtajához ahová mielőtt még Azara benyitott volna megállt és a kezét a kilincsen tartva Valorianára nézett.

-      Ígérd, meg hogy bármi is történjék, soha senkinek nem beszélsz arról, amit itt hallani és látni fogsz, még ha az életedbe kerül is... – mondta Azara.

-      Ígérem – felelte Valoriana.

Azara benyitott az ajtón ahová miután beléptek Valoriana mintha egy teljesen más világba lépett volna. Szétnézve a házban középen egy fa asztalt látott meg, amit pár szék vett körül s az asztalon egy üvegben egy babszem lebegett mit egy elektromos szál tartott középen. Az üveg két oldalán egy-egy karkötő lebegve lassan forgott, amit egy barna, kék, ezüst és sárga kövek díszítettek s a ház többi részén tekercseket s rajzokat látott Valoriana szerte szét. Elindult az asztal felé mialatt le sem vette a szemeit a babszemről s miután oda ért ismét a suttogó hangot kezdte hallani, amit nem értett. De olyan érzése volt mintha a babszem szólna hozzá. Képtelen volt megállni, hogy meg érintse azt mihez mikor közeledett a keze az halványan váltakozó színekben kezdett világítani először fehér majd vörös végezetül pedig sötétszürke színbe borult a bab, míg végül a hangok elhallgattak. Azara meglepődve nézte végig a történéseket, hiszen ezt még ő maga sem látta ezelőtt. Valoriana késztetést érzett, hogy a karkötő felé nyúljon ezt meglátva Azara megijedt és oda szólt.

-      Ne! – szólt oda Azara.

Ezt meghallva Valoriana visszahúzta a kezét.

-      Sajnálom! Mi ez? – kérdezte Valoriana

-      Leif karkötője...

-      Az lehetetlen! Hogy kerül ez ide? – kérdezte Valoriana.

-      Magam sem tudom egy nap mikor ide jöttem már itt volt és lebegett a mag körül. Ülj, le, kérlek, mesélni szeretnék neked valamit – mondta Azara.

Valoriana egy széket húzott el az asztal szélétől, amin rajzokat látott meg miket levett a székről s megnézte azokat. A legfelső papíron egy körben két nyíl volt rajzolva, amik keresztezik egymást s érintik a kör széleit, a következőn szintén egy kört látott meg, amiben egy fektetett nyolcas szintén érintette a kört, míg a harmadik papíron, amire mint ahogy az első kettőre is egy kör volt rajzolva ám ebben nem volt kivehető minta csupán pár vonal mik sem egymást sem pedig a kör belső oldalát nem érintették.

-      Mik ezek? – kérdezte Valoriana miközben letette az asztalra a rajzokat.

-      Most mást szeretnék elmondani neked.

Valoriana leült a székre vele szembe pedig Azara.

-      Képzeld el ezt a világot, amikor még nem volt semmi, csak az érintetlen természet, ahogy a többi körülöttünk lévő bolygón is, és ezeket a hatalmas akkor még működő nap táplált. Csak a csend uralkodott a bolygókon. Egy napon pedig minden megváltozott, ezt hívjuk születésnapnak. Mert mikor még ez a bolygó teljesen üresen állt, két csillag ütközött össze felette és zuhant ide. Ám ezek nem hétköznapi csillagok voltak két hatalmas energia volt, ami távol egymástól ért földet. Úgy néztek ki, mint mi rendelkeztek kezekkel és lábakkal, ám sokkal, hatalmasabb erővel bírtak, de velünk ellentétben nem volt arcuk és bőrük csupán két tiszta és sűrű energia vetette meg lábait a bolygón. Felkerekedtek és gyalogosan hosszú évszázadokon keresztül éjt nap alá téve járták a bolygót. Nem tudták mit keresnek, és hol lehetnek csak azt, hogy valamit meg kell találniuk. Egy napon pedig egymásra találtak s mikor meg álltak egymással szemben két karkötő jelent meg a csuklóikon és miután ezek a karkötők megformálódtak az abból felszabaduló energia az űrig lőtt eljutva minden bolygóra, ami körülöttünk van. Ezután egymással szembe emelték a kezeiket, amitől az energiájuk keveredett és a bolygó minden szegletébe eljutott, ennek következtében napokkal később megjelentek az első életformák a bolygón, ahogy a többin is. Az idő múlásával egyre inkább közelebb került egymáshoz a két energia, mondhatni már testvérként tekintettek egymásra. Ők voltak az istenek Leif és Dreida. Leif úgy vélte, hogy önzés lenne csak kettejüknek élvezni a bolygók adta csodákat és értékeket ezért ismét egyesítették erejüket és létre hoztak minket, erő bírókat, és kezdetben tanítottak minket, minden életet tiszteletére, megóvására. Sok millió év elteltével a bolygó kezdett alig észrevehetően, gyengülni, mert ránk más hatással van az idő, mint az erőtlenekre és nem tudtunk annyit visszaadni a bolygónak, mint amennyit elvettünk tőle. Ezért Leif ismét egyesíteni szerette volna az erejét ám Dreida hallani sem akart erről, sértőnek és megalázónak tartotta magára és az erősekre nézve, miben sok erővel bíró család is mellette ált. Ám voltak, akik egyet értettek Leif döntésével és az ő erejüket használva hozta létre az erőtleneket, akik élvezhették Leif végtelen szeretetét és védelmét. Dreida látva az erőtlenek egyre nagyobb mértékű szaporodását a bolygón, ahogy a többi bolygón is ő még nagyobb haragra gerjedt és teljesen elfordult Leiftől. Egy fegyvert akart létre hozni, amivel elnyomhatja Leifet és átveheti az uralmat az erőtlenek és minden erős család felett. Egy fa gyökerét átitatta az erejével, a pengéjét a karkötőjének egy darabjából kovácsolta így hozta létre a Pusztulás Fejszéjét. Elkészülve a fegyverrel nem számolt azzal a lehetőséggel, hogy az abba zárt energia el is szabadulhat, pedig így lett. Miután próbálta belezárni az energiát az elszabadult, amit nem tudott kordában tartani és egy hatalmas a napot kioltó és minden bolygón lévő életet halálra ítélő robbanás ment végbe. Ezt a pusztítást Leif csak a saját életének feláldozása árán tudta megfékezni a most is védelmező búra létrehozásával. Szinte minden erejét felemésztette a búra megteremtése ám utolsó csepp erejéből létre hozta az Élet Fáját és a napunkat, s a Fa időnként terem egy magot. De mielőtt még megteremtette a fát leválasztotta a lelkének egy darabját, amit egy erőtlen lelkével egybe forrasztva létre hozta a Titkolt Vérvonalat. Hogy ki a vérvonal jelenleg is élő személye és, hogy hol lehet most, azt senki sem tudja még maga a kiválasztott sem. Csupán az biztos, hogy ha eljön az ideje ez a vérvonal lesz, ami elhozza az örök békét. A Leif királyi család kötelessége a Fa által kiválasztott erőtlennel eljuttatnunk egy olyan bolygóra a magot, ami képes az élet befogadására. Leif azt akarta, hogy az élet, amit ez a fa magja teremt, önként fejlődjön éppen ezért úgy hozta létre a fát, hogy ha bárki az erősek közül meg talál egy bolygót ahol már jelen van az élet és befolyásolni akarná annak folyamatosságát vagy átvenné felette az uralmat, a Fa elpusztul, minden élettel együtt a Bolygón így megóvva az élet szabadságát. Ez eredetünk története – mondta Azara.

Ezen szavak hallatán Valoriana teljesen ámulatba esett és csodálattal hallgatta e szavakat.

-      Miért mondod ezt el nekem úrnőm? – kérdezte Valoriana.

-      Mert tudnod kell, nem véletlenül láttad az energiát.

-      Azt mondtad, hogy időnként ad egy magot a fa igaz? – kérdezte Valoriana. – Akkor ez a mag micsoda?

-      Így van! Lehet, több ezer évre van szükség egy mag feltűnéséig, de az is lehet, hogy csupán pár nap, senki nem tudja csak maga Leif. Miután elvesztettem szeretett anyám teljesen egyedül éreztem magam és haragudtam mindenre és mindenkire. Kezdett felemészteni a gyász és a hiány, amit anyám után éreztem. Mikor már azt hittem, hogy nincs remény a boldogságra megláttam az energiát és nyomban a felkutatására siettem, és megtaláltam ezt a helyet ahová mikor beengedett a sárkány rábukkantam erre a magra – felelte Azara.

-      Miért nem adtad át a királynak? – kérdezte Valoriana.

-      Akartam, de miután a kezembe vettem tisztán éreztem, hogy nem ezt kell tennem. Épp ezért felépítettem ezt a kis faházat és idejárok időnként vizsgálni és tanulni a magot.

-      Mi a célod vele?

-      Úgy vélem, hogy nem csupán a bolygó körforgásának érdekében hozott titeket létre Leif.

-      Ezt hogy érted?

-      Megtalálható bennetek három olyan erő, amire szüksége van a folyamatosságnak. Az élet az idő és a halál ereje. Meg kell próbálnom kinyerni ezen erőket a magból, hogy megszülethessen a három Király, akiket nem érdekel a rang, a címmel járó hatalom csupán a legfontosabb; az élet védelme hogy eljöhessen végre a béke.

-      És ha az életedbe kerül? – kérdezte Valoriana.

-      Egyszer régen ígéretet tettem valakinek. Ha ez az ára, hogy végre béke legyen büszkén vállalom! – felelte Azara.

-      Béke?

-      Persze! Ha félre tennénk, a régi sérelmeinket végre ismét béke lehetne népeink közt. Egy fajból valók vagyunk, attól hogy nincs, bennetek természetfeletti erő, még az nem azt jelenti, hogy kevesebbek lennétek, mint mi. Sőt, épp ellenkezőleg, szerintem sokkal többek vagytok!

-      Többek?

-      Míg nekünk születésünk óta megvan a dolgunk az élet körforgásában, addig az erőtlenek azzá, lehetnek, amivé csak akarnak. És szerintem, mikor Leif megalkotta az erőtleneket, ez volt a célja. A szabad döntés joga! Hogy úgy élhessék az életüket, ahogy ők akarják, és igaz, hogy sokkal rövidebb ideig éltek, mint mi, de ti valóban boldogan élhetnétek...

Ezek hallatán Valorianában kétségek merültek fel a Keira által megadott tennivalók kapcsán. Ám ekkor kintről meghallották a sárkány morgását és tisztán hallható volt, hogy a hatalmas hüllő feláll, és elindul.

-      Jön valaki! – mondta Azara.

És azonnal el is indult az ajtó felé.

-      Maradj itt! – tette hozzá a hercegnő.

Kimenve a házból meglepődve látta, hogy a sárkány már a vízesésnél jár. Hirtelen eltűnt és már csak a sárkány mellett jelent meg ismét. A sárkányra nézett, ami csak előre tekintett, keresztül a vízesésen támadásra készen. Azara is kinézett és látta, hogy a bátyja, Erian áll a másik oldalon, amitől megijedt, mivel tudta, hogy ha fivére még pár lépést tesz előre, akkor a sárkány le fog rá csapni, amit biztos, hogy nem él túl és még ő is képtelen lesz segíteni neki, mivel ha gátolja a sárkányt abban, hogy megvédje a fát, akkor őt is megöli. A sárkány lassan kezdett előre hajolni Erian felé, Azara rátette a kezét a hüllő lábára, amitől a sárkány megállt de továbbra is figyelte Eriant.

-      Majd én – mondta Azara, és eltűnve a sárkány mellől Erian mögött jelent meg ismét.

-      Bátyám!

-      Húgom. Mit keresel itt?

-      Ezt én is kérdezhetném tőled.

-      Téged kerestelek, atyánk látni óhajt! Mi van itt, hogy ilyen messzire eljöttél a palotától. És a lányt sem találom sehol.

-      Valoriana velem van. Meg kellett mutatnom neki az Élet Fáját.

-      Te megőrültél? Már megint ez az Élet Fája dolog? És már szegény lányt is belekevered? Atyánk nagyon dühös lesz ezért!

-      Atyánkat csak bízd rám, igazam volt...

-      Igazad? Miben?

-      A lánnyal kapcsolatban.

-      Húgom ne! Kérlek! Hagyd ezt. Már lassan addig fajulnak a dolgok, hogy a száműzetésedet kockáztatod.

-      Miért kénye hagynom, bátyám? Mert atyánk meg pár pap ezt mondja? Igazam van! A fa létezik, és a lány is az, akinek mondom.

-      Valóban? Akkor mutasd.

-      Azt nem tehetem.

-      Miért?

-      Mert nem vagy rá méltó...

Ez a válasz Eriant teljesen felzaklatta, és nagyon rosszul estek neki ezek a szavak amiket Azara mondott neki.

-      Hogy nem vagyok rá méltó? – Kérdezte Erian jól láthatóan zaklatottan.

-      Félre ne érts, kérlek. Én szeretnék megmutatni és elmesélni mindent, de nem én szerintem nem vagy rá méltó.

-      Valóban? Akkor ki szerint?

-      Leif...

Ez még inkább felzaklatta a herceget.

-      Mi lett veled húgom?

Erian lassan hátrálni kezdett Azara szavai hallatán, ugyanis nagyon fájtak neki, amiket hallott húgától. Úgy érezte, hogy elárulta őt annak ellenére, hogy anyjuk halála óta egyedül ő az, aki támaszt nyújt neki. Ám mialatt hátrált a vízesés takarásából feltűnt egy pillanatra a sárkány szeme amit Erian tisztán látott, de hiába látta a sárkány szemeit úgy érezte, hogy nem tud most Azara mellett lenni.

-      Atyánk vár – mondta Erian.

A herceg el teleportált Azara elől, aki elszomorodott a beszélgetésük kapcsán és sajnálta Eriant, amiért ilyen dolgokat kellett neki mondania. De tudta, hogy ha nem ő, akkor a Fát védő Sárkány lép közbe, de az Erian halálához vezetett volna s fény derült volna a Fa lelőhelyére, amit nem engedhetett. Azara visszaindult a házba ahol Valorianát hagyta ám mikor visszaért és belépett a lány már nem volt ott. Azara meglepetten állt a látottak előtt mivel csupán egy kijárat van a barlangból, amin ha Valoriana kijön, akkor azt Azara és Erian is észrevette volna. Viszont a hercegnő sejtette, hogy mi állhat a lány rejtélyes eltűnése mögött, ám közel sem volt biztos benne. Vagy legalább is nem akart az lenni. Egy kellemetlen érzés fogta el Azarát aki ekkor úgy döntött, hogy visszamegy a palotába, s később megkeresi a lányt. Ám Valoriana ez idő alatt elviselhetetlen fejfájás kíséretében megjelent a búra azon helyén ahol átkelt gyerek korában s miután kinyitotta szemeit meglátta, hogy Keira áll vele szemben a búra másik oldalán és mosolyog rá, ennek a látványa pedig, megijesztette a lányt.

-      Rég találkoztunk, jól meg nőttél – mondta Keira

-      Úrnőm! Hogy kerültem ide?

-      Ugyan már, azt hitted elengedlek úgy, hogy ne tudjalak bármikor megtalálni? Mit tudtál meg?

Valoriana nem akarta elmondani neki azokat, miket Azara mutatott és tanított neki. Keira látta, hogy Valoriana titkol valamit.

-      Szeretnéd, hogy idehozzam anyád fejét? Azt kérdeztem, mit tudtál meg!?

-      Nem akarnak harcot.

-      Ez érdekes. És miért nem?

-      Azara úrnő békét akar kötni.

-      Hogy ki? Azara úrnő?

-      Elnézést.

-      Úgy látom, túl régóta odaát vagy, és elfelejtetted, hogy hol a helyed. És mégis hogy akarja a drága Azara úrnő megvalósítani a békét?

-      Van egy mag. Ezt a magot akarja szétválasztani a három alap erővé, ami a magban megvan, és az Erők Királyait akarja létrehozni, akik képesek, lesznek uralni ezeket az erőket és abban bízik, hogy így visszaállíthatja a régi állapotokat mind itt mind pedig az összes többi bolygón.

-      Hogy mit mondtál? Egy mag?

-      Igen úrnőm.

-      De akkor ez azt jelenti, hogy az a mag minket illet...

-      Ezt hogy érted?

-      Nem vagy abban a helyzetben, hogy erre választ adjak neked, hozd el nekem a magot és végre elfoglalhatjuk a minket illető helyet és Leif királysága behódol nagyságunknak.

Ennek hallatán Valoriana megrémült, és tisztán érezte azt, hogy nem adhat át egy ekkora hatalommal bíró dolgot senkinek, aki mindent félrelökve a hatalom megszerzésére akarja felhasználni azt. Ebben a pillanatban minden kételye, amit eddig Azara és Leif királyságával kapcsolatban érzett szertefoszlott, és csak a mag megvédésére tudott gondolni s hátrálni kezdett Keira közeléből.

-      Mégis, mit művelsz? Hozd el a magot, vagy a szemed láttára pusztítom el a szeretteid.

-      Nem!

-      Hogy mersz királynőd szava ellen szegülni?

-      Te nem vagy a királynőm! Te csak egy gyilkos, vagy, aki hatalomra vágyik!

-      Te kis piszok. Eltaposlak és ezt az egész átkozott királyságot is. Ha nem adod át nekem önszántadból a magot!

-      Azt nem engedem...

Valoriana megfordult és a királyság felé kezdett szaladni, hogy értesítse Azarát, Keira tervéről.

-      Gyere vissza te áruló!

Valoriana azonban nem állt meg, hanem egyenesen a palota felé szaladt. Még egyszer visszanézett Keira felé, aki ekkor már eltűnt, Valoriana visszafordult és tovább szaladt. Közben pedig Keira a királyság palotájában jelent meg, és a királyi terem ajtajával szemben állt. Hezitálás nélkül benyitott és látta, hogy a romos terem közepén, a király a trónján ül, s hogy négy erőtlen mezítelen rabszolga veszi a férfit körül. Két nő a Király testét simogatta, miközben a másik kettő csak állt a trón két oldalán és egyikük egy tálcán italt, míg a másik ételt tartott.

-      Áh, a tékozló gyermek! – mondta a király.

-      Üdvözöllek bátyám, ahogy látom, nem szenvedsz hiányt semmiben – mondta Keira

-      Hát mit mondhatnék? Nem én voltam, aki itt hagyta a királyságot... Minek köszönhetem a látogatásod?

-      Mikor szándékozod végre megmutatni a búra védelme alatt megbújó kutyáknak, hogy Dreida bármikor képes kiharcolni a becsületét és elfoglalni az őt megillető helyet?

-      Miért szándékoznék megtámadni bárkit is?

-      Neked elég ez? A vizünk ihatatlan, ezeken a dögevőkön kell élnünk, mint ha mi is állatok lennénk. Tudják, ha egyszer is mozgósítanád a királyságot, akkor Leif szánalmasan, hibátlan királyságának a kora véget érne.

-      Te tényleg így látod húgom?

-      Igen! Hisz van egy mag! Ne mond bátyám hogy te valóban elhitted azt, hogy egy mag sem termett mióta lejárt Dreida büntetése...

-      Valóban?

Ezekre a szavakra felfigyelve a király, legyintett egyet a kezével és a nők, akik eddig körül vették félre álltak.

-      Igen és Leif hercegnője el akarja pusztítani, hogy Királyokat, hozhasson létre belőle a béke illúziójába burkolt teljes hatalom átvételére.

-      Hát akkor legyen béke – felelte a király.

-      Hogyan?! Hogy mondhatod ezt? Ha atyánk élne, biztos, hogy tenne valamit és nem csupán ücsörögne.

-      De atyánk már nem él és én vagyok a Király!

-      Igen, te vagy, csak az a különbség, hogy te gyáva vagy!

Ennek hallatán a király eltűnt Keira szemei elől, aki már csak a férfi szétnyitott bal kezét vette észre közeledni az arca felé, s miután megragadta azt a király, nekinyomta a falnak Keirát lassan felemelve őt pár centire a földtől.

-      Mit képzelsz magadról?! Idejössz és sértegetsz? A Királyodat?! Lehet, hogy a vérem vagy, de tudd, hol a helyed!

Ezután a király elengedte Keira arcát ő pedig fél térdre esett a földre.

-      Bocsáss meg bátyám.

-      Most menj, és jól gondold, meg, hogy legközelebb, milyen szavakkal illeted a királyod!

-      Igen bátyám – felelte Keira haraggal a szemeiben.

A király semmit nem mondott ez után Keirának, egyszerűen hátat fordított neki és visszaindult a trónszék felé. Keira pedig eltűnt a trónteremből és azon a helyen jelent meg ismét, ahol a két harcost készítik elő. Ahelyett, hogy a zárt ajtót nyugodtan, egyszerűen kinyitotta volna, egy energia gömböt formált meg a kezében és berobbantotta azt. A törmelékek a bent lévők és a harcosokon munkálkodók közül sokakat megsebzett, és voltak, akiket meg is ölt.

-      Úrnőm – mondta a földről felállva Valoriana apja.

-      Itt az idő – mondta Keira.

-      Még túl korai és vérünk sincs a királytól.

Erre Keira megjelent a férfi előtt és megszorította a nyakát olyan erővel, hogy a férfi alig tudott lélegezni.

-      Azt mondtam, hogy ébreszd fel őket! Nem lesz, semmilyen vér attól a gyávától, az enyémet használod! – mondta Keira, miközben szorította a férfi nyakát.

Miközben Keira az erejével akarta elérni a célját, mindenki más, aki a helységben volt, a férfit figyelte és várták az utasítását.

-      Rendben, rendben! – felelte a férfi.

Keira elengedte a férfi nyakát, aki a fölre esett és köhögni kezdett, amit látva egy a közelében álló nő odalépett hozzá és felsegítette.

-      Hozd – mondta Valoriana apja a nőnek.

A nő először nem mozdult csupán a férfira utána pedig Keirára nézett.

-      Nem hallottad?! – kiáltott rá Keira.

A nő elengedte Valoriana apját és egy a közelben lévő asztalhoz indult, amire két kör volt rajzolva, pár centire egymástól, a belsőjükben különféle jelek voltak, mik teljesen kitöltötték a köröket. A két kör között pedig két kés helyezkedett el miknek a hegyei és a markolata érintették a köröket. A nő megállt a kések felett és nem nyúlt értük, hanem visszanézett Valoriana apjára, aki bólintott. A nő ekkor elvette a késeket az asztaltól, odavitte és Keira kezeibe adta azokat. Keira elvette a késeket a nő pedig holtan esett a földre, s ennek a látványa meglepte Dreida Királyságának a hercegnőjét.

-      Mi történt? – kérdezte Keira.

-      Azok a pengék életerővel táplálkoznak... Úgy látszik, hogy ha egy Erőtlen veszi a kezébe, akkor az belehal... – felelte Valoriana apja.

-      Alkímia! – mondta Keira. Ez.. - akarta folytatni,

De ebben a pillanatban olyan erős fájdalom lett úrrá rajta amekkorát ezelőtt még soha nem érzett, a térdeire rogyott s ijedten a késeket nézte. Próbálta eldobni azokat ám nem sikerül neki és tisztán érezte, hogy nem csupán a vérét veszik a kések, hanem ahogy a férfi is mondta, az élet erejét is. Pár pillanat elteltével ezt már nem volt képes halkan tűrni és üvölteni kezdett a fájdalomtól, míg végül kiestek a kések a kezeiből.

-      Átjárta a véred a késeket úrnőm most már csak annyi a dolgod, hogy beledöfd a tartályokba és miután átjárta a véred a tartályokat a lények befogadják azt, attól a pillanattól kezdve az lesz a létezésük értelme, hogy téged szolgáljanak – mondta Valoriana apja.

Keira nem válaszolt erre mivel képtelen volt rá csupán térdelt a földön mialatt mindvégig a késeket nézte maga mellett és levegő után kapkodott. Nem tudta volna szavakba önteni azokat az érzéseket, amiket átélt ezekben a percekben, de abban biztos volt, hogy ekkora hatalmat még soha nem érzett ezelőtt. Lenyúlt a késekért s meg tudta fogni azokat úgy, hogy azok nem okoztak neki semmilyen fájdalmat, ezt követően Keira felállt és a tartályokhoz lépett. Először a nagyobb, izmosabb, szemmel láthatóan a sokkal erősebb lény tartályába döfte a kést, majd a másik felé fordult, ahol a kisebb és vékonyabb lény volt, és ebbe is beledöfte majd hátrébb lépett párat. A vére kezdte átszínezni a lényeket körül ölelő folyadékot, amik pillanatokkal később forrni kezdtek. De amiben nagyobb lény volt, az egy kis idő elteltével lecsendesedett az és Keira vére leült a tartály aljára.

-      Mi történik? – kérdezte feszülten Keira.

-      Ne… nem tudom – felelte a férfi értetlenül állva a látottak előtt.

A másik tartályban is, amiben a kisebb lény volt, szintén abbamaradt a forrás, ebben viszont a vér és a folyadék nem vált külön, hanem beszivárgott a lénybe keresztül a bőrén, ami miután az utolsó cseppet is magába szívta, kinyitotta a szemeit, és Keirára nézett, aki mosolyogva nézett vissza rá. Ez után a lény tartálya megrepedt majd szilánkosra hullott s a lény a lábain állt mozdulatlanul le sem véve a szemeit Keiráról, aki oda lépett hozzá és az arcára tette a kezét.

-      Gyermekem – mondta Keira.

-      Ki vagyok én? – kérdezte a lény kicsit dadogva, nagy szünetekkel a szavak közt.

-      Tud beszélni?

-      Természetesen, úrnőm, fivéred azt parancsolta, hogy a lehető leginkább hasonlítson ránk. – felelte a férfi.

-      Ezt örömmel hallom, tudni szeretnéd, hogy ki vagy te? – kérdezte Keira a lényt.

Az ezekben a percekben életre kelt teremtmény, erre nem válaszolt szavakkal csak egyszerűen bólintott.

-      Te a vérem vagy. – mondta Keira. - Azért élsz, hogy engem szolgálj. A neved pedig Azazel! – Fejezte be.

-      Azazel... – ismételte meg a lény.

-      Mennyire erős? – kérdezte Keira.

-      Ha parancsolod neki addig nem áll, meg, míg ki nem iktatta az ellenfelét – felelte a férfi.

-      Van olyan erős, mint én?

Erre azonnal nem felelt a férfi, félve Keira reakciójától a válasza hallatán.

-      Felelj!

-      Erősebb... – Felelte a férfi.

Ezt hallva Keira dühösen a férfira nézett, aki azonnal fejet hajtott előtte, majd a Hercegnő visszanézett Azazel szemeibe.

-      Akkor még szerencse, hogy az én gyermekem vagy! – mondta Keira.

Levette a kezét Azazel arcáról és elindult kifelé a barlangból.

-      Mi legyen a másikkal úrnőm? – kérdezte a férfi.

-      Hagyjátok. Valószínűleg elrontottatok valamit.

-      Bocsáss meg, kérlek. Visszakapjuk a lányunkat?

Ezt a kérdést halva Keira megállt és továbbra is kifelé tekintett a barlangból.

-      Ne aggódj, hamarosan találkoztok...

-      Köszönöm úrnőm.

-      Öld meg mind! – mondta Keira.

Ennek hallatán a férfi megrémült, Azazel pedig mosolyogni kezdett.

-      De úrnőm! Mindent megtettünk, amit kértél - mondta a férfi.

-      Nem mindent, két harcost kértem és csak egyet kaptam, ezért büntetést érdemeltek. Azazel! Ölj!

Keira elindult, kifelé a barlangból, Azazel pedig mindenkit lemészárolt, aki bent volt. Keira kifelé menet a sikításokat hallotta maga mögött, amik nem maradtak abba egy pillanatra sem. Amikor Azazel a férfihoz ért, megragadta a tenyerével az arcát és a nagyobb lény tartájának csapta. A férfi az ütés okozta sérülésbe belehalt. Azazel nézte a tartályt, amiben a másik lény élettelenül lebegett tovább, majd pár pillanattal később Azazel is elindult Keira után. Miután kiért látta, hogy Keira mozdulatlanul áll vele szemben a skorpióval, amit még gyerek korában maga mellé állított.

-      Ideje volt, már azt hittem meghaltál... – mondta Keira

Ekkor pedig váratlanul szórást érzett a bokájánál, lenézett és észrevette, hogy egy apró, pár centis skorpió az. Azazel azonnal reagálni akart, viszont Keira megállította, lehajolt a skorpióért és a kezébe vette.

-      Semmi baj, támadt egy ötletem – mondta Keira, miközben a skorpiót nézte.

Felnézett a nagy skorpióra, ami körül már több száz, a kezében megegyező méretű skorpió volt.

-      Mehetünk – mondta Keira.

Eltűntek a barlang elől, majd ismét a trónterem előtt jelentek meg. Keira ránézett Azazel -re, aki ekkor eltűnt. A Hercegnő pedig benyitott az ajtón és látta, hogy fivére ismét a trónszékben ül, és a rabszolgák veszik még mindig körül.

-      Mit akarsz itt? – kérdezte a Király.

-      Ideje, hogy végre olyan valaki uralkodjon, aki meg is érdemeli ezt a címet – mondta Keira.

-      Hát nem tanultál az előbbiből?

A király ismét eltűnt Keira szemei elől, de Keira rezzenéstelen arccal állt tovább. Mikor pedig a Király ismét megjelent előtte és meg akarta ragadni a nyakát, mielőtt még megérinthette volna a Hercegnőt megjelent Azazel, aki megragadta a Király kinyújtott karját, a földre rántotta a férfit, ami ellen a király nem tudott védekezni és a trónszéknek hajította. A király a becsapódás erejétől darabokra szakította a trónt, aminek robbanása szétlökte a nőket és a trón darabjai beléjük fúródva megölte őket. A Király pár pillanattal később felnézett s látta, hogy Keira nyugodt léptekkel sétál felé az oldalán Azazellel. Ezt látva a Király próbált felállni ám Azazel ekkor elrugaszkodva a földtől ráugrott a Királyra, a térdével egyenesen a tarkójára. Ettől a férfi feje visszacsapódott a földnek, ami alól bármennyire is próbált szabadulni képtelen volt rá. Keira fivére, Dreida Királya, ekkor már nem érzett mást csak félelmet.

-      Mit tettél? – kérdezte a király. – Hogy engedhetted, hogy a harag ennyire a hatalma alá kerítsen?

-      Ez nem harag bátyám! Már mondtam, ideje, hogy olyan valaki uralkodjon, aki meg is érdemeli azt! – felelte Keira.

Azazel megragadta a Király jobb karját és leszakította azt, majd a mögöttük lévő falnak csapta, amiből a vér szétcsapott azon. A férfi üvölteni kezdett fájdalmában már szinte sokkos állapotban. Nem sokkal később mögöttük a falon ahová a kart dobta Azazel, a lassan lefolyó vér egyszer meg állt és erőteljes zúgó hang kezdte elnyomni a király fájdalomtól teljes üvöltését. Keira a falra nézve látta, hogy a vér kezd alakot ölteni egy hatalmas kört megformálva, amiben különféle jelek jelennek meg. Miután teljesen megformálódott a számukra eddig még soha nem látott falrajz, ott amit az lefedett a fal egyszerűen kirobbant, aminek a törmelékei feléjük repültek. Keira és Azazel a karjukat a fejük elé emelve védekeztek a törmelékek ellen. A robbanás okozta porfelhő szertefoszlott Keira pedig a falon keletkezett lyukhoz sétált és egy lépcsősor tárult elé. Ezután visszanézett Azazel felé és elindult le a lépcsőn amit Azazel is követett, aki megragadta a király még ép karját és húzni kezdte maga után. Leérve egy teljesen sötét teremben találták magukat. Hirtelen bármilyen előjel nélkül egy kör jelent meg körülöttük, ami lángra lobbant és pár lépésre Keira előtt ott lebegett két karkötő, aki ezt látva tudta, hogy azok ott Dreida legendás karkötői.