Azoknak, akik elvesztették életüket ebben
a szörnyű tragédiában, és az általuk hátrahagyottnak.
És Ruth nagyinak, aki elmesélte nekem történetét.

Előhang

1993. március

Nellie közel ötven év után először tért vissza gyerekkori otthonába, Bethnal Greenbe. A háború vége óta nem járt itt. Amint kilépett a metrószerelvényből a peronra, és keresni kezdte a kijáratot, megdöbbent, mennyire másként emlékezett erre a helyre. Amikor annak idején óvóhelynek jelölték ki, még nem fejezték be az állomást, és a síneket sem rakták le. Miközben az utasok körötte örvénylettek, bőröndjét szorongatva próbálta maga elé képzelni a háromemeletes tábori ágyak ezreit, ahogy az alagútban sorjáznak. Hány rettegéssel átitatott, végtelennek tűnő éjszakát töltött itt a családjával a Blitz idején? Túlságosan is sokat, de a háború későbbi éveiben ennél is többet, mikor a gyakori bombariadók alatt ugyanitt kellett menedéket keresniük.

A szerelvény, amivel érkezett, máris útnak indult. Kerekei egyre élesebben zörögtek a síneken, ahogy felgyorsult, hátrahagyva őt a peronon a körülötte kavargó emlékekkel.

Megfigyelte, hogy a mozgólépcsőt is lecserélték, miközben rálépett az eredeti faszerkezet lécfokait felváltó fényes acélra, és felhúzta gurulós bőröndjét a következő lépcsőfokra. Egy utcai zenész a lépcső lábánál a Bridge Over Troubled Watert énekelte, a dal hosszan visszhangzott az öblös térben. Felfelé menet halkan vele dúdolta a dalt, s közben eszébe jutott, hogy a háború éveiben néha ő is énekelt a barátainak és a családjának. Elérte az előteret, és a drága Billyre gondolt, ahogy kis gödröcskék jelentek meg az arcán, ha rámosolygott. Oly sokszor megállt itt, hogy váltson vele gyorsan néhány szót, miután megígérte az alagút felé menekülő rokonainak, hogy hamarosan csatlakozik hozzájuk.

Amint átjutott a forgókereszten, gondolkodás nélkül balra fordult. Akkoriban a befejezetlen állomásnak még csak egyetlen be- és kijárata volt. Most jobbra is nyílt egy, de tartott tőle, hogy ha azt használná, teljesen összezavarodna odakint, miután eléri az utcaszintet. A látvány ismerősnek, mégis idegennek tűnt: reklámok sorjáztak a falakon, és italautomaták az egykori kantin helyén. Szíve zakatolni kezdett, ahogy felkapaszkodott az első hét lépcsőfokon a fordulóig, majd balra fordult, és felfelé indult a tizenkilenc lépcsőfokon. Azon a tizenkilencen. Manapság persze jobban megvilágították, s akkoriban a kapaszkodó se választotta ketté, de ettől még ugyanaz a tizenkilenc lépcsőfok maradt. Ahogy felfelé lépdelt rajtuk, rátört a sok száz alkalom emléke, amikor használta őket, és végül már könnyben úszott a szeme, és görcsbe rándult a gyomra.

Ki kell keverednie az állomásra, és eljutni Barbara házához, köszönteni a régi barátnőjét, és meginni vele egy csésze teát. Babs néhány hónappal korábban írt, és arra biztatta, hogy legalább az ötvenéves megemlékezésre jöjjön vissza. Akkor ez jó ötletnek is tűnt, de most, hogy ennyi év után visszatért ide, már máshogy érezte.

Fiatalok, vélhetően egyetemisták tömege szaladt lefelé a lépcsőn. Ijedten rebbent félre az útjukból, a falhoz lapulva. Szaporán, kapkodva vette a levegőt, szíve lázasan kalapált, és tudta, hogy nem a megerőltető lépcsőzéstől. Hanem attól, ami ötven évvel korábban történt ugyanitt. Az éjszakától, amely örökre megváltoztatta az életét. Egyik kezével a bőrönd fülét markolta, a másikkal a mellkasát, ahogy a falhoz húzódva próbálta visszanyerni az önuralmát és lélegzetét.

– Ne ess el, csak ne ess el… – suttogta maga elé.

ELSŐ RÉSZ

1942 ősze és tele

1. fejezet

Tündöklő szeptemberi nap virradt rájuk, mintha még mindig nyár lenne. Nellie mögött mozgalmas hét állt. A polgármester titkárnőjeként rengeteget dolgozott a városházán, ezért ezen a szombaton semmire sem vágyott úgy, mint a normalitásra – egy kis emlékeztetőre, milyen is volt az élet még a háború előtt. A légiriadók, a jegyrendszer és a rádión érkező gyászos hírek végtelen sora előtt. Ezért vitte el piknikezni a parkba kishúgát, Flót. Fülledt meleg tört rájuk – olyan hőség, amiben az ember azt kívánja, bár vége lenne a nyárnak, és lehullnának a levelek, azután azért korholja magát, hogy már a szép időnek se képes örülni.

Nemsokára úgyis megjön a nyirkos ősz, mondta magában Nellie, azután a vigasztalanul hosszú tél, amikor sötétedés után tér haza a munkából, és ott botladozik majd az elsötétített környéken, ahol minden udvar veszélyeket rejt.

– Gyere már, Flo! Siessünk kicsit, úgy többi idő marad a piknikre – húzta maga után a kezénél fogva a kishúgát.

Bethnal Green ismerős utcáin jártak, ahol mindig is laktak, a szegényes kirakatokkal álló üzletek sora előtt. Használt ruhák; nyúl és ürühús a hentesnél (mióta nem ettek már marhát!); hét mérföldes sor a zöldségesnél, a kenti gyümölcsösök almájáért. Az egyik sarkon szétbombázott ház tűzfala meredezett, ablaknyílásában tépett függönnyel. Nellie kerülte a tekintetével az efféle helyeket, a bombatölcséreket, ahol egykor otthonok álltak – éppen olyanok, mint a sajátja. Nem akarta, hogy a komor gondolatok elrontsák ritkaságszámba menő jókedvét.

– Mikor építik fel újra a házat? – nézett fel Flo a tűzfalra. – Mikor kapják vissza az otthonukat?

– A háború után, gondolom – sóhajtott fel Nellie, és megigazította a karján a kosarat. Nem valószínű, hogy a lakók valaha is visszatérnek, gondolta magában. Úgy értesült róla, hogy mindnyájan itt vesztek, amikor közvetlen bombatalálat érte a házukat.

– És ha soha nem lesz vége ennek a háborúnak?

A szalagcímek mostanság a brit légierő München elleni bombatámadásairól szóltak, és Nellie-nek a gyomra is görcsbe rándult, ha csak erre gondolt. Valahányszor a RAF sikeres támadást intézett egy-egy német város ellen, biztosak lehettek abban, hogy nem késik soká a megtorlás. Ami általában egyet jelentett London szőnyegbombázásával. Ami azt jelentette, hogy az East End még nagyobb veszélyben forog.

Hétéves kishúga alig emlékezett a háború előtti időkre, s nem úgy tűnt, mintha a harcok a közeljövőben véget érnének. A háború nem csupán Flo gyerekkorát mérgezte meg, de őt is megfosztotta a kamaszéveitől, melyeknek az önfeledt mulatságról kellett volna szólniuk. Igaz, a kezdeti időkhöz képest azért javult a helyzet. Hitler, miután szétbombázta a kikötőket és raktárépületeket, a Blitz alatt a lakott területeket vette célba, hogy porrá zúzza a brit harci morált is, de ez a terve kudarcot vallott. Ők még mindig itt voltak, kitartottak, és soha nem adták fel, ahogy a miniszterelnökük kérte a háború legelején. Soha ne adják fel. Nellie öntudatosan felszegte az állát, ahogy eszébe jutott Mr. Churchill beszéde.

– Ígérem, nem tart örökké. Nézd, mindjárt ott vagyunk! – mosolyodott el Nellie, és minden igyekezetével próbálta felvidítani kishúgát, akit bevezetett a Regent’s Canal felett átívelő hídon a Victoria Parkba, elhaladva a bejáratnál őrködő két kutyaszobor mellett. Flo szokás szerint mindkettőt megsimogatta.

Manapság, hogy a hadsereg szinte teljesen kisajátította a Victoria Parkot – az egyik részébe légvédelmi ütegeket telepített, a másikba hadifogolytábort –, egyre kevesebb helyen érezhették magukat igazán szabadnak. Ezzel együtt a Vicky Park egy kisebb részét nyitva tartották a nagyközönség előtt, és számtalan kisebb park is rejtőzött a bérházakkal teli utcák között. Néhol talán zöldségeket termesztettek, de máshol szabadon játszhattak a gyerekek, és valamelyik helyen mindig zajlott egy focimeccs, miután a fiúk földre dobott kabátjukkal kijelölték a kapuk helyét.

Valamivel távolabb átkeltek a kis hídon, amely a tó közepén fekvő apró szigetre vezetett.

– Emlékszem, azelőtt nem léphettek be ide a gyerekek – fordult Nellie Flóhoz. – Ez a felnőtteknek volt fenntartva.

– Be se tehetted ide a lábad, amíg fel nem nőttél? – kérdezte Flo elkerekedett szemmel.

Nellie elmosolyodott.

– Azért mi megtettük, Babs, Billy meg én. Az egyikünk elvonta a parkőr figyelmét, míg a többiek beszaladtak a szigetre. Mire a parkőr kiszúrt minket, már bejártuk az egészet, és nem tehetett mást, mint hogy elkergetett. Könnyen elfutottunk előle, esélye se volt elkapni minket.

Flo felkacagott, és Nellie csatlakozott hozzá. Azok voltak a szép idők, a háború előtt, amikor még iskolába járt, és Flo is épp hogy megszületett. Akkoriban senki és semmi nem választhatta el őket a legjobb barátnőjével, Barbarával, és a testvérével, Billyvel. Korban is közel álltak egymáshoz – Billy egy évvel idősebb, Babs egy évvel fiatalabb nála –, így jószerével együtt nőttek fel. Nellie mostanra betöltötte a tizennyolcat, és többé-kevésbé felnőttnek számított – mi több, dolgozó nőnek, aki fontos munkát végez a városházán –, néha mégis visszavágyódott a gyerekkorába, amikor Billyvel és Babsszel itt a parkban bújócskáztak.

Mintha csak megidézte volna közös emlékeikkel, ismerős alakot pillantott meg, aki széles mosollyal az arcán egyenesen feléjük tartott.

– Gondoltam, hogy te vagy az, Nellie Morris! Piknikezünk, piknikezünk? – mutatott Billy a Nellie karján lógó kosárra.

– Hát igen, próbáljuk élvezni kicsit a szép időt, és Flo imád itt lenni.

– Lefogadom, hogy azt is imádja, amikor megcsikizik! – Billy rávetette magát Flóra, aki visongva szaladt előle, míg Nellie csak állt, és nevetve nézte őket. Billy mintha mindannyiuk nagytestvére lett volna, amiért teljes szívéből szerette. Ilyenkor már-már arról is megfeledkezett, hogy háború van, amit épp az ilyen pillanatok tesznek elviselhetővé.

Miután körbefutotta a szigetet, a páros visszatért. Billy szuszogva vette a levegőt.

– Kezd túlságosan fürge lenni… – zihálta.

– Azért vigyázz, Billy. Tudod, az asztmád.

A fiú bólintott, és elővette a gyógycigarettát, amit mindig magánál tartott. Néhány szippantás a tüdeje mélyére juttatja a gyógyhatású anyagokat, és megszünteti a nehézlégzést.

– Tudom. Mindjárt rendbe jövök. – Meggyújtotta a cigarettát, és mélyen leszívta a füstöt. – Látod? Nincs itt semmi gond. Na, és milyen ennivalód van? – Billy a kosár felé biccentett, amit Nellie anyja, Em csomagolt.

– Szendvicsek, piskóta, citromsör. Hármunknak is elég, ha van kedved csatlakozni.

Igazából ketten se laknak jól ennyivel, de akkor is fel kellett ajánlania.

A fiú megrázta a fejét.

– Jól hangzik, de nem lehet. Ma szolgálatos vagyok. A bombázók nincsenek tekintettel a piknikre… – Billy vigyorogva szalutált, és még egyszer összeborzolta Flo haját, majd útnak indult.

Nellie nézte, ahogy elhalad két középkorú nő mellett. Egyikük egy pudlikutyát sétáltatott. Mindketten követték a tekintetükkel, és rosszallóan csóválták a fejüket. A kutya még meg is ugatta Billyt, de egyikük sem próbálta elhallgattatni. Bizonyára azt képzelték, hogy lelkiismereti okokból megtagadta a katonai szolgálatot, csak mert épp nem viselte az egyenruháját. Nem tudták róla, hogy légoltalmi szolgálatot teljesít. Nem tudták, hogy milyen keményen dolgozik, és hogy mennyi pluszszolgálatot vállal, hogy hány éjszaka őrködik a földalatti állomásán összezsúfolódott tömeg felett, pedig az a levegőtlenség és nyirkosság nem tesz jót a tüdejének.

Mindannyian kivették a részüket a háborús erőfeszítésekből. Nellie apja, Charlie minden héten önkéntes tűzoltószolgálatot vállalt, mintha raktárosként nem dolgozna eleget a londoni dokkokban. Babs egy ruhagyárban varrta az uniformisokat.

– Nellieee! Mikor esszük meg a szendvicseket? A kacsáknak akarom adni a kenyérhéjat. Látod azokat? Kiskacsáik is vannak!

– Azt mondod? Akkor indulás! – Nellie hagyta, hogy Flo a sziget partja felé rángassa. A nádasban valóban fészkelt egy kacsacsalád, parányi bolyhos kiskacsákkal. Nellie alig győzte a szárazföldön tartani Flót, hogy csak figyelje, és ne vegye kézbe az apró teremtményeket.

A park szemközti, lezárt oldalán nagy légvédelmi ágyúk meredeztek némán az égre. Már a következő légitámadást várták, amikor újra bevetik őket, de a nádas békéje arra emlékeztetett, hogy létezik egy másféle élet is.

*

Már nekiláttak összecsomagolni, amikor felbődült a légvédelmi sziréna.

– Nappal? Ez most komoly? – Nellie szíve máris zakatolni kezdett. Gyorsan bedobálta a maradékot a piknikkosárba, és megragadta Flo kezét. – Gyere, szaladnunk kell!

– Nellieee! Most hová megyünk? Nem akarom, hogy lebombázzanak! – Flo rémülten sikoltozott, nem is ok nélkül. Messzire kerültek a földalatti-állomástól, ahol a családjukkal menedéket szoktak keresni a légitámadások idején, ám annál közelebb a légvédelmi ütegekhez, a német bombázók elsődleges célpontjaihoz. Elképzelte, ahogy egy bomba felrobban a közelben, a szanaszét szálló repeszek eltalálják őket, a kis Flo véresen és élettelenül terül el a földön… nem, ez nem történhet meg! Meg kell mentenie a kishúgát!

A park bejáratánál nyitottak egy kis óvóhelyet, amely mellett idefelé el is haladtak. Csak leástak a földbe egy hullámlemezekből készült kis fülkét, de most ezzel kell beérniük. Ilyenkor bármi jobb, mint kint lenni a szabadban. Ahogy Nellie szaladt, görcsösen szorongatva Flo kezét, a német bombázók hulláma olyan alacsonyan söpört át felettük, hogy még a Luftwaffe emblémáját is látta a szárnyakon. A hajtóművek bömbölő-süvöltő hangja felismerhetően különbözött a RAF-gépekétől, melyek hasonló alakzatban repültek, mikor a távoli német városok bombázására indultak. Flo megtorpant, és értetlenül meredt rájuk. Talán most szembesül először az ellenséggel, döbbent rá Nellie. A légiriadók általában éjszaka zajlanak. Rettegett attól, hogy a gépek bármikor tüzet nyithatnak a fedélzeti géppuskákból – a bombákról már nem is beszélve.

– Nem állhatunk meg, Flo! – noszogatta a kishúgát, míg magában azért fohászkodott, hogy képes legyen őt megvédeni. Amint elérték az óvóhelyet, belökte maga előtt Flót, majd odabent zihálva magához ölelte, hogy az arcán érezze a puha, göndör fürtjeit. Hála istennek, időben ideértek.

– Hé, nem sok híja volt, kisasszony… – jegyezte meg az óvóhelyen szorongó fiatal fiú, aki a kiskutyáját ölelgette hasonló hévvel, miközben igyekezett levegőhöz jutni.

– Tudom! Nem is értem, miért jött ilyen későn a figyelmeztetés. Alig értünk ide…

– Nappal van, igaz-e? Gondolom, a fiaink csak éjjel vannak szolgálatban.

Nellie nem gondolta, hogy így lenne. Az ölébe ültette Flót, és remélte, hogy szülei a testvérével, George-dzsal együtt biztonságban eljutottak az óvóhelyre. Ahogy az East End összes lakója, ő is hozzászokott már ehhez, de akárhányszor történt meg, a légiriadó ugyanúgy halálra rémítette – minden alkalommal azt képzelte, hogy most hullik le a bomba, amin az ő neve áll, és talán ezek az utolsó percei. Igyekezett megnyugodni. Mélyeket lélegzett, és eltökélten visszatartotta a könnyeit, hogy Flo ne lássa, mennyire retteg.

Dörögni kezdtek a légvédelmi ágyúk, ebből a közelségből sokkal hangosabban, mégis megnyugtatóan. Megvédik a várost. A kis óvóhelyen legfeljebb egy maréknyi ember fért el. Döngölt padlójával és az ülőhelyként szolgáló érdes fadeszkával közelébe se ért a földalatti-állomásnak, amit megszoktak. Odalent priccseken alhattak, voltak vécék, a konyha meleg étellel szolgált, és még egy kis színháztermet is kialakítottak.

– Azért jó, hogy nem kell minden légiriadónál idejönnünk, igaz, Flo? – kérdezte, miközben a karját szorosra fonta a kishúga körül. Flo bólintott, és még mélyebbre vackolta magát az ölelésébe. Rettenetes érzés volt a parányi óvóhelyen kuksolni, ahol hallhatták a fejük felett elhúzó bombázók dübörgését, a légvédelmi ágyúk mennydörgését és a távoli detonációkat. A földalatti-állomás eltompította és elviselhetőbbé tette a háború zajait, ráadásul ott Em, Charlie és George mellett lehetett, nem egyedül ő felelt Flo biztonságáért. Kipislogta szeméből a könnyeket, és eltökélten igyekezett higgadtnak tűnni.

Miután a repülőgépek és légvédelmi ágyúk utolsó moraja is elhalt, a szirénák tudatták, hogy elmúlt a veszély. Nellie kivezette Flót a kis óvóhelyről, hogy a levegőben kavargó porban és az újonnan keletkezett törmelékhalmok közt elinduljanak hazafelé. Ahogy befordultak a Morpeth Street sarkán, az egymásra néző vörös téglás viktoriánus sorházak közé, George kitárta otthonuk ajtaját, háta mögött pedig az apjuk bukkant fel.

– Kint voltam az utcán, amikor jöttek a bombázók – zihálta George elfúló lélegzettel. – Egész alacsonyan szálltak!

– Láttuk őket – felelte Nellie, és megborzongott, ahogy felidézte magában a felettük dübörgő gépeket.

– Még a szemük fehérjét is látni lehetett – folytatta George. – Az egyiknek olyan szőke haja volt, mint Flónak. Be kellett vetődnöm egy bokorba, mielőtt még leszedett volna!

Charlie haragos pillantást vetett rá.

– Aztán mit kerestél odakint az utcán? Nem azt mondom mindig, hogy indíts az óvóhelyre, amint meghallod a szirénát?

– Úgy volt, apa, de… – kezdte George.

– Sose kerülj túl messzire a földalattitól, hallod? Akkor egyenesen odamehetsz! – fenyegette meg Charlie felemelt mutatóujjával a fiát.

– Nellie és Flo mérföldekre került az óvóhelytől, amikor elmentek abba a parkba!

– Fél mérföld sincs, te idióta! – vetett Nellie egy rosszalló pillantást a testvérére.

– Ők legalább el tudtak bújni – mondta Charlie, és jobb kezével beletúrt a hajába. Talán csak most tudatosult benne igazán, hogy ezen a szép szeptemberi szombaton, fényes napvilágnál is elveszíthette volna a gyermekeit. Nellie is beleborzongott a felismerésbe. Ha bármi történt volna Flóval, akit az ő gondjaira bíztak, sosem bocsátotta volna meg magának.

Megölelte az apját, majd megcsókolta az anyját, aki sietve beterelte őket a házba.

– Minden rendben, most már biztonságban vagyunk. Kicsit talán elszemtelenedtek, de azért ez nem olyan, mint a Blitz alatt, ugye?

1940-ben és 1941-ben csaknem minden éjjel megszólaltak a légvédelmi szirénák, így gyakorlatilag a földalatti-óvóhelyen éltek. Nellie bele sem akart gondolni, hogy esetleg visszatérhetnek azok az idők.

– Na igen – ingatta a fejét Charlie. – Istenverte háború, mi? Az ember azt hinné, kezdi megszokni, de aztán mindig történik valami, amire nem számított. Mint ez is. Most mondjátok, egy ilyen szép napon! Hát van ezeknek szívük?

Nellie már válaszolni készült, amikor kopogtatás hallatszott.

– Biztos Ruth és John! – sietett Em ajtót nyitni.

A küszöbön egyedül csak John állt, egy pórázra fogott szürke agárral.

– Sajnálom, Em – sóhajtott fel. – Ruthie nem érzi jól magát, ezért nem tudott eljönni teára. Ez a nappali légiriadó őt is megviselte.

Amióta csak Nellie az eszét tudta, nénikéje és bácsikája minden szombat délután átjött teára. A családi hagyomány megkövetelte, hogy játsszanak egy-két kártyapartit és jól érezzék magukat – háború ide vagy oda.

Nellie világéletében közel állt Ruth-hoz, apja nővéréhez. Ő és Babs mindig náluk keresett menedéket, ha összekaptak a szüleikkel. Ruth ilyenkor kekszet diktált beléjük, és megnyugtatta őket, hogy ellakhatnak nála, soha többé nem kell hazamenniük. Azután teaidőre a lányokon kitört a honvágy, és a mamájukat akarták. Em és Mrs. Waters pedig mindvégig tudta, hogy hol vannak, miután Ruth üzent nekik a szomszéd fiúval.

– Csókoltatjuk – bólintott kurtán Charlie, de Nellie így is tudta, hogy mennyire aggódik a nővéréért. Gyakorlatias emberként, aki ahhoz szokott, hogy megjavítsa és jobbá tegye a dolgokat, az apjának nagy gyötrelmet okozott, hogy semmit sem tehet a Ruth-t kínzó tuberkulózis ellen, amit a nyirkos óvóhelyen töltött éjszakák csak tovább súlyosbítottak.

Mióta kitört a háború, a családjaik még közelebb kerültek, és egymásban találtak támaszt, ezért Nellie-nek külön is fájt, hogy Ruthie most nem lehet itt velük.

Lenézett a kutyára, aki a kezét szaglászta.

– Egy új agár? Mi lett Oscarral?

John elnevette magát.

– Ez itt Oscar. Nem ismered meg?

Nellie a homlokát ráncolta. A bácsikája egy szürke agarat tartott. Ez a kutya csak úgy feketéllt, mégis a kezét nyaldosta, mintha jól ismerné.

– Megint azzal a trükkel próbálkozol? – kuncogott Charlie.

– Miért ne? Korábban is bevált, nem?

– Miféle trükkel, bácsikám? – kérdezett rá Nellie.

John cinkosan közelebb hajolt hozzá.

– Oscarról tudják, hogy verhetetlen, ezért feketére festem, és új néven nevezem be egy másik futamra mint nyeretlen kezdőt. Úgy sokkal jobban fizet, ha nyer, én meg csak bezsebelem a hasznot – kacsintott rá John Nellie-re. – Lehet, hogy dúl a háború, de a pénzkeresetre akkor is meg kell ragadnunk minden esélyt.

– Hol indul, és milyen néven? – érdeklődött Charlie. – Lehet, hogy én is fogadok rá. Jól jönne egy kis pénz.

– Walthamstow-ban, ma este nyolckor. Tedd csak meg nyugodtan, Charlie. Az új neve Sötétség Hercege.

Nellie elnevette magát.

– Micsoda zengzetes név! Hát, sok szerencsét Oscarnak, és jobbulást Ruth néninek. Annyira sajnálom, hogy nem tudott eljönni.

Em zsírpapírba csomagolt süteményekkel tért vissza.

– Tessék, ezt Ruthnak küldöm a teához. Tartsd tőle távol azt a kutyád, hallod?

– Köszönöm, Em. Örülni fog neki. Ó, és mondta, hogy ezt adjam oda. Nekünk nem kell, így is van elég – nyomott John néhány élelmiszerjegyet Nellie kezébe.

– Köszönöm, John bácsi – mosolygott Nellie.

– Osztozunk mindenen, nem igaz? Jón is, rosszon is. Na, indíts, fiú! – John elvezette a kutyát, míg Charlie és Nellie hosszan integetett utána.

Ez már csak így ment. A rokonok és a barátok osztoztak a javaikon, próbálták a lehető legjobbat kihozni a helyzetből és önmagukból, amíg egy napon meg nem változnak a dolgok, és vissza nem térnek a háború előtti idők, amikor lehet, hogy ugyanúgy nem jutott nekik túl sok, de így is jutott elég mindenkinek.

2. fejezet

– Kölcsönadod az ernyőd, mama? – kérdezte Nellie egy rideg és esős reggelen, munkába indulóban.

– Sajnálom, kicsim, de szükségem van rá. El kell mennem a piacra, máskülönben egy teát se tudok főzni. Jó, hogy apád nyert az agárversenyen, de attól még ki kell állnom a sort, hogy hasznát is vegyük annak a pénznek. Nesze, húzd ezt a fejedbe! – vetett oda neki Em egy elnyűtt vízálló kalapot, amely látott már szebb napokat is.

– Szétlapítja a hajam – panaszkodott Nellie, de azért felvette. Még mindig jobb, mint hogy csuromvizes legyen a tízpercnyi gyaloglástól.

– El ne késs. Ó igen, és megtennél valamit? Este elhoznád Mrs. Denningtől a nénikéd szennyesét, és elvinnéd neki? Útba esik hazafelé, és Ruth örülni fog, hogy láthat.

– Persze! – Nellie arcon csókolta Emet, és útnak indult.

Ahogy a Morpeth Streeten ballagott, ismerős hangot hallott a háta mögül.

– Nellie Morris! Nem akármilyen látvány vagy ebben a kalapban!

Hátrafordult a vigyorgó Billy felé.

– Ugye, milyen borzalmas? – Az eső túlságosan szakadt ahhoz, hogy leálljon cseverészni, ezért továbbsietett, és csak menetközben intett vissza a fiúnak.

– Ha egyszer feleségül veszlek, Nellie Morris, remélem, az esküvő napján is ez lesz rajtad! – kiáltott utána Billy.

– Ha csak ki nem kosarazlak! – incselkedett Nellie. A fiú évek óta mondogatta ezt. Egész pontosan Nellie tizenöt és Billy tizenhat éves korától, mióta annyi időt töltöttek egymás társaságában, hogy a szüleik elkerülhetetlennek találták a frigyet. Nellie szerette is Billyt, de ettől még nem gondolta, hogy hozzá kéne mennie. Baráti évődésként tekintett erre, bár néha jólesett a közös életükről fantáziálni. Tudta, hogy Billyből mintaférj válna, mégis többet remélt az élettől, mint hogy hozzámenjen a szomszéd fiúhoz, aki saját elmondása szerint soha nem akarja elhagyni az East Endet. Ő utazni akart, világot látni. Amint véget ér a háború, sort is kerít rá.

*

Billy hosszan nézett a lány után, aki nem tudta, hogy valójában mit is érez iránta. Honnét is tudta volna? Sosem vallotta be neki, mert attól félt, hogy elpuskázza a lehetőséget, és ha Nellie visszautasítja, a barátságuknak is lőttek. Ezt nem bírta volna elviselni, ezért leplezte előle az érzéseit, csakhogy ez napról napra nehezebben ment. Tudta, hogy Nellie csak a „szomszéd fiút”, a nagytestvért, a barátot látja benne, akivel incselkedik, de nem szerelmes belé. Valahogy változtatnia kell ezen. Még nem tudta, hogyan, de be akarta bizonyítani Nellie-nek, hogy ő a megfelelő választás, aki mellett csodás élete lehetne. Azelőtt, hogy kitört a háború, néha együtt ücsörögtek a parkban – már nem kergetőztek, mint gyerekfejjel, csak ültek a padon, ő pedig átkarolta Nellie-t, míg a lány a vállára hajtotta fejét, és ábrándokat szőtt a jövőjéről. Ő már akkor is a közös életükről álmodozott.

Egész életét itt élte le a Morpeth Streeten, akárcsak Nellie. Számára megvolt itt minden, amit csak az élettől remélt – beleértve Nellie-t is –, de tudta, hogy a lánynak ez nem elég. Ha nincs ez a háború, talán már el is költözött volna Bethnal Greenből. Izgalom, kaland, utazás – sokszor beszélt ezekről, hangjában a vágyakozással, amit ő sohasem értett. Ő nem kínálhatott semmi ilyesmit. Nem kínálhatott mást, csak örök szerelmet, szövetséget, biztonságot, és remélte, hogy ez idővel egy olyan különleges lánynak is elég lesz, mint Nellie Morris. Aki egyszer hetekig kuporgatott a zsebpénzéből a tárcára, amibe eltehette a gyógycigarettáit. Máig a szíve felett hordta, és őrá gondolt, valahányszor elővette. A lányra, aki egyszer utánaszaladt az utcán, mikor otthon felejtette a szendvicseit, s miközben mosolyogva a kezébe nyomta, megpaskolta az arcát. „Mire is mennél nélkülem, Billy Waters?”, kérdezte. Való igaz, mi lenne vele? Egy napon, most már nemsokára, el is hívja egy rendes randira. Amint összeszedi a bátorságát.

*

Nellie élvezte a munkáját, és szívesen dolgozott Bethnal Green polgármesterének, Mrs. Margaret Boltonnak. Szerette a változatos és érdekes kihívásokat, ráadásul remekül kijött a főnökével. Mr. Percy Bolton, a polgármester férje az iskolában tanította, mielőtt beajánlotta a feleségénél, bár mostanra ő is felhagyott a tanítással, és légoltalmi parancsnokként – ily módon Billy feletteseként – szolgált. Nellie minden lányismerőse muníciót termelt a katonáknak, vagy ruhagyárban dolgozott, mint Babs. Barátnője még luxus alsóneműkkel kezdett, amit a legelőkelőbb West End-i áruházakban kínáltak, de manapság csak uniformisokat és munkaruhákat varrt.

A városházán Nellie úgy érezhette, hogy ott van a dolgok sűrűjében, Bethnal Green szívében. Sokszor az elsők között tudta meg, hogy mi történik a kerületben, s ettől roppant fontosnak érezte magát.

– Túl becsvágyó vagy, az a te bajod – mondogatta néha Em, de mindig büszkeséggel a hangjában.

– Túl eszes Bethnal Greenhez – vélte Charlie. – A kislányomból még lesz valaki, majd meglátjátok!

Remélte, hogy az apjának igaza lesz. Szerette Bethnal Greent, de többet akart látni a világból London egy félreeső kis szegleténél. Kalandra vágyott. Olyasvalaki szeretett volna lenni, aki változtat a dolgokon. A háború után meg is teszi.

– Jó reggelt, Gladys! – köszöntette az első emeleti irodába belépve az egyik gépíró lányt, akivel sokszor ebédelt együtt.

– Jó reggelt, Nellie! Jó kis özönvizes napunk van, nem igaz?

– Ahogy mondod – felelt Nellie kacagva, ahogy lehámozta magáról a csuromvizes kabátot, és igyekezett megszárogatni lábát a legközelebbi radiátornál. Ezért is örült, hogy a városházán dolgozhatott – az épületet modern központi fűtéssel látták el, ami remélhetőleg most is működik.

– Jó reggelt, Nellie! – köszöntötte Mrs. Bolton, amikor Nellie az irodába lépett, és felakasztotta kabátját a fogasra. – Magának kell jegyzetelnie a tízórás értekezleten, de hálás lennék, ha előtte még legépelné a tegnapi leveleket.

– Hogyne.

Nellie még az iskolában megtanulta a gyors- és gépírást. Éppen fürgeségének és hatékonyságának köszönhette, hogy kiemelték a gépírónők közül. Most becsévélte a papírt az írógépbe, felnyitotta jegyzetfüzetét, és nekilátott a munkának.

Tíz órára sikerült végeznie a levelekkel, egyszersmind a lába is felmelegedett. Fintorogva bújt vissza a még mindig nyirkos cipőjébe, majd követte Mrs. Boltont a kis ülésterembe, ahol egy tweedzakós férfi várta őket. Mikor beléptek, a férfi felállt, és Mrs. Bolton felé nyújtotta a kezét.

– Polgármester asszony! Örvendek.

– Jó reggelt, Mr. Smith. Ő itt Morris kisasszony, aki jegyzetelni fog. Nellie, Mr. Smith mérnök, akit én kértem fel a Bethnal Green-i óvóhely állapotfelmérésére és a szükséges biztonsági intézkedések megtételére. A polgárvédelemtől egyszer már kérvényeztem a lejárat átépítését, de akkor elutasítottak. Mr. Smith remélhetőleg perdöntő érvekkel szolgál, hogy ez többé ne fordulhasson elő – mondta, majd a mérnökhöz fordult. – Jól tudom, hogy végzett az inspekcióval, és készen áll jelentést tenni?

A férfi bólintott.

– Nos, a kerületnek óriási szerencséje, hogy amikor kitört a háború, az állomás az adott állapotban volt. Mint tudja, errefelé hosszabbítják meg a Central vonalat, hogy összekapcsolják az East Endet London központjával, de az állomás még nem készült el teljesen. A síneket sem fektették le, így az alagútban nem járhatnak a szerelvények.

Nellie bólintott. Mind izgatottan várták, hogy megnyissák az állomást, ha majd egyszer véget ér a háború. Bethnal Green lakói földalattival sokkal könnyebben eljuthatnak majd a nyugat-londoni üzletekbe és a városközpontba, mint autóbusszal. Nellie alig várta, hogy részese legyen a nyüzsgő nagyvárosi életnek, és bármikor elugorhasson Babsszel venni egy új ruhát, megcsodálni az áruházak szépségápolási osztályait, vagy épp megnézni egy színházi előadást.

– A földalatti alagútja tökéletesen megfelel légoltalmi óvóhelynek – folytatta Mr. Smith. – Aki odalent tartózkodik, egy légitámadás esetén százszázalékos biztonságban érezheti magát, mindazonáltal…

– Mindazonáltal? – biztatta Mrs. Bolton.

A mérnök megköszörülte a torkát.

– Vannak bizonyos aggodalmaim a bejutás kapcsán, különös tekintettel az előtérbe levezető lépcsősorra. A munkákat nem sikerült megfelelően befejezni, így a fenti védőpalánkot csak ideiglenes megoldásnak szánták. Részletekbe menően megvizsgáltam a helyszínt, nappal és éjszaka egyaránt.

Nellie lapozott egyet jegyzetfüzetében, és várta a folytatást.

– A lejárat a szokványos használat követelményeinek talán megfelel, de véleményem szerint nem elég biztonságos, ha egy nagyobb embertömeg egyszerre próbál bejutni az óvóhelyre. Az egyetlen meglévő villanykörte kis teljesítményű, és az elsötétítési szabályok miatt sem világíthatja meg a járdát. Középütt nincs korlát vagy kapaszkodó, ahogy, megjegyzem, máshol sem. A fenti kapu befelé nyílik, ily módon nem lehet kizárni a betoluló embertömeget, ha az állomáson túl sokan zsúfolódnának össze. – A férfi újra megköszörülte a torkát. – Maguk a burkolatlan lépcsőfokok pedig igencsak csúszósak tudnak lenni.

– Értem – bólintott komor arccal a polgármester –, bár ezek az állapotok már a háború kitörése óta fennállnak. Ön szerint mi történhet, ha nem változtatunk rajtuk?

– Akár tragédia is. Úgy vélem, már az is óriási szerencse, hogy eddig nem történt ilyesmi. Amennyiben nagyobb tömeg érkezik egyszerre, és páni rémületében próbálja meg elérni az óvóhely nyújtotta biztonságot, fennáll a veszély, hogy a lépcsőt körülvevő ideiglenes védőpalánk leomlik, és az emberek lezuhannak. Ha már itt tartunk, így is könnyen megbotolhat bárki azon a lépcsőn, kivált esős időben és ilyen fényviszonyok mellett, és az esés során súlyos, akár végzetes sérüléseket is szerezhet. – A mérnök hátradőlt székében, és összefonta a karjait. Látható elégedettséggel töltötte el, hogy elvégezte a munkáját, és meghozta az ítéletét.

– Miként előzhetnénk meg egy ilyen balesetet? – Mrs. Bolton vetett egy pillantást Nellie-re, és meggyőződött arról, hogy a lány mindent rögzít a jegyzetfüzetében. Nellie megnyugtatóan bólintott, de közben már az állomás lejárata körül jártak a gondolatai. Mindig úgy képzelte, hogy nincs ennél biztonságosabb hely, ha menedéket keresnek a felszínt sújtó légitámadások elől. Az ajkát harapdálta aggodalmában, hogy hányszor szaladt le azon a lépcsőn, amikor meghallotta a szirénát. Hányszor tette ki magát a Mr. Smith által ecsetelt veszélyeknek.

– Legelőször is, a fából ácsolt védőpalánk helyére megfelelő, betonpillérekkel támogatott téglafalat kell felhúzni – felelte a mérnök. – A bejáratra erős kapuszárnyak kellenek, amelyek kifelé nyílnak, vagy ami még jobb, oldalirányban, ezáltal csökkentve a veszélyt, hogy a betóduló embertömeg alatt összeomlik az egész építmény. A kaput be kell tudni zárni arra az esetre, ha egyszerre túl sokan akarnának áthaladni. Mindemellett a lépcső tetőszerkezetének toldásával lehetővé válna a megfelelő világítás beszerelése. Magát a lépcsőt ellenálló fémburkolattal kell ellátni, és szükséges az elválasztókorlát elhelyezése is. Mindez a munka alig három-négy nap alatt elvégezhető, miközben éjszakára az állomás továbbra is nyitva maradhatna, hogy óvóhelyként szolgáljon.

Nellie olyan gyorsan jegyzetelt, amennyire csak tőle telt, hogy rögzítse a mérnök minden szavát.

– Nos, köszönöm, Mr. Smith. Rengeteget segített, és igyekszünk megfogadni hasznos tanácsait, hogy javítsunk az állomás biztonságán. – Mrs. Bolton felállt és kezet rázott a mérnökkel.

Nellie követte Mrs. Boltont a polgármesteri irodába.

– Gépelje le a jegyzeteit, Nellie. Szükségem lesz rájuk, amikor megfogalmazom a hivatalos kérvényt. Újra folyamodni fogok a londoni polgárvédelemhez, hogy adjon felhatalmazást, és biztosítsa a forrásokat a lejárat átépítéséhez. Ha elolvassák Mr. Smith helyzetértékelését és javaslatait, nyilván nem fognak tovább akadékoskodni. Nem úgy tűnik, mintha túl költséges vagy hosszadalmas munkáról lenne szó. Kis szerencsével az állomás bejáratának problémája megoldódhat a jövő hónap végéig, ha nem korábban.

Nellie leült, hogy legépelje a jegyzeteit. A polgármester hozta a formáját, s ahogy mindig, most is a közösség érdekeit tartotta szem előtt. Büszkeséggel töltötte el, hogy neki dolgozhat.

*

A munkanap végére elkészült a jelentéssel, és legépelte a kérvényt.

– Kifelé menet hagyja csak a postázandó küldemények között, Nellie. Minél előbb elmegy, annál előbb megkapjuk a pénzt, és megkezdődhet a munka. Holnap szerintem el is kezdhetjük kiválasztani az építési vállalkozókat, akik Mr. Smith elvárásai szerint elvégezhetik a kivitelezést.

– Meg se várjuk a pénzt?

– Abból indulunk ki, hogy ezúttal nem utasítanak el. Az emberek biztonságáról van szó, és miután Mr. Smith jelentése alátámasztja a kérvényünket, a pénzzel szerintem nem lesz gond.

Nellie remélte, hogy igaza lesz. Tartoztak annyival a közösségnek, hogy a lehető legbiztonságosabb óvóhelyet alakítsák ki.

3. fejezet

– Örülök, hogy látlak, Nellie, és kösz, hogy segítesz! – vette át John a mosott ruhákkal teli táskát. – A húgod is itt van. Ebben a hónapban már harmadszor jön át, hogy felvidítsa Ruthie-t, a kis szentem.

Nellie belépett a meghitt társalgóba, ahol Ruth a kanapén vetett magának ágyat. Flo előtte térdelt a szőnyegen, és éppen arról csacsogott, hogy miket szokott játszani a barátaival az iskolában.

– Nellie! Szia, szívem. Elhoztad a szennyest? Jaj, köszönöm, drágaságom… – Ahogy a köhögés erőt vett rajta, Ruth a szája elé kapta a zsebkendőt, amit mindig a kezében szorongatott.

– Örülök, hogy jöhettem, Ruth néni. Jól érzed magad? Szia, Flo! – nyomott Nellie egy puszit a kishúga arcára.

– Nem mondom, kincsem, voltam már jobban is, de minek panaszkodni? Sajnálom, hogy szombaton úgy ágynak estem, és nem tudtam átmenni teára.

John komoran rázta a fejét.

– Egy vidéki szanatóriumban volna a helye, a friss vidéki levegőn. Nem itt, Londonban, ahol minden tele van porral, füsttel, meg még ki tudja, mivel. Az az óvóhely, az tehet róla. A Blitz alatt minden éjszakát abban a nyirkos alagútban töltöttünk. Ha tudtam volna, hogy ez lesz, inkább maradunk idefent, és a konyhában, az öreg Morrison-menedékben próbáljuk átvészelni.

– Elmehetnél Mrs. Thompsonhoz, ahová engem küldtek – szólt közbe Flo. – Biztos megengedné.

A Blitz alatt szinte minden éjjel zúgtak a légoltalmi szirénák, és ahogy az East End többi része, Bethnal Green is súlyos károkat szenvedett. Némelyik utcában fél tucat ház, vagy még több is, a földdel lett egyenlővé. A Morpeth Streeten, ahol Nellie lakott, ugyancsak három ház semmisült meg. Egyik reggel arra jöttek fel az óvóhelyről, hogy az ő ablakaik is kitörtek. Charlie ezután ragasztószalaggal erősítette meg a megmaradt üvegtáblákat, hogy a szétrobbanó szilánkok és cserepek legalább a bútorokban ne tegyenek kárt, ha ez még egyszer előfordul.

Akkoriban csak hármuknak kellett az óvóhelyre szaladniuk. A vidékre menekített George és Flo egy teljes éven át a távoli Dorsetben lakott, s csak azután tért haza, hogy ők átvészelték a legrosszabb időszakot. A család azóta együtt maradt, és együtt keresett menedéket a szórványossá váló légitámadások elől.

– Édes vagy, kis szívem, de csak a gyerekeket evakuálják, a betegeket nem – mosolygott John a kislányra.

Nellie eltűnődött azon, amit aznap hallott a munkahelyén, de nem tudta, hogy említést tegyen-e erről a bácsikájának, vagy sem. A konyhára gondolt, ahol a ketrecnek csúfolt Morrison-féle otthoni menedékhelyet nappal asztalként használták, éjjelente pedig ebben aludtak, ha nem jutottak el időben az óvóhelyre. A készséget arra tervezték, hogy megvédjen a lehulló törmeléktől, ha egy bomba a közelben csapódna be. Egy közvetlen találatot már nem vészelt volna át, de annak mennyi lehet az esélye? Mégsem kezdődött újra a Blitz! A német bombázók sokszor felbukkantak, de gyakran más, távolabbi célpontok felé tartottak.

– Szerintem igazad van a Morrisonnal kapcsolatban, bácsikám – helyeselt. – Semmi értelme, hogy Ruth néni levonszolja magát a földalattiba, ha ennyire nincs jól. A Morrison hozzáférhetőbb, és épp eléggé biztonságos.

Kinyújtotta a kezét, és megpaskolta a nénikéje karját. Nem lesz semmi bajuk, biztatta magát.

Körülnézett a szobában. Fekete lábnyomokat látott a linóleumon, és egy foltot a fotel párnáján, ami a legutóbbi látogatása alkalmával még nem volt ott, de nem mert említést tenni róluk. Ruth a betegsége miatt nem takaríthatott, Johnt pedig a régimódi elvei tartották vissza ettől.

A bácsikájához fordult.

– Oscar győzött szombaton, ugye?

John elvigyorodott.

– Még szép. Büszkék is vagyunk rá, igaz-e, Ruthie?

Ruth felhorkant.

– Azok vagyunk, de azt se feledd, John, hogy mi történt ma reggel!

– Hm. Hát igen. Szóval esett, és még nem jutottam hozzá, hogy lemossam róla azt a festéket. Kivittem az esőre, azután behoztam, és mikor bejött… hát… tudod… – John a padlón és a fotelen éktelenkedő sötét foltokra mutatott. – Felugrott rá, még mielőtt megakadályozhattam volna. A nyavalyás festék persze összekent mindent, és Ruthie most azért rágja a fülemet, hogy sikáljam ki.

Nellie elfojtotta kuncogását.

– Jaj… Akkor Oscar visszanyerte a régi színét?

John bólintott.

– Be kellett fejeznem, amit az eső elkezdett, nem igaz? Most meg itt van ez is…

– Holnap reggel átugrok munka előtt, és segítek – ajánlkozott Nellie. – Ma is maradnék, de mindjárt kész a tea, és anya utálja, ha késünk.

Flo csillogó szemmel nézett fel Nellie-re.

– Itt maradjak estére, Nellie, feltakarítani Oscar után? Segíthetnék John bácsinak megfőzni Ruth néni teáját, és összehajtogatni a mosott ruhát, meg segíthetnék az összes házimunkában! Kérlek, Nellie, mondd, hogy maradhatok. Beszélj a mamával. Biztos nem bánná! – Még a háború előtt, mielőtt Ruth megbetegedett, Flo gyakran aludt itt, hogy Emnek és Charlie-nak legyen egy nyugodt estéje.

– A Morrison-ketrecben nincs hely neked is, Flo.

Nellie egy pillanatig vívódott, hogy beszámoljon-e az újabb valószínű légitámadásról, amire Billy aznap reggel figyelmeztette, de végül úgy döntött, hogy nem akar feleslegesen megrémíteni senkit. Átkarolta Flót.

– Majd egy másik este itt aludhatsz, rendben?

John megkönnyebbülten bólintott.

– Kedves tőled, hogy le akarod venni a vállunkról a terhet, kicsi Flo, de magunk is boldogulunk Ruthie-val. Mi lenne, ha holnap iskola után benéznél? Szerzek valami különlegességet a boltból, és segíthetsz elkészíteni Ruthie teáját.

Flo, aki már lebiggyesztette az ajkát, nyomban ismét vidámmá vált. Igaz, egyébként se duzzogott sokáig, ha nem teljesült az akarata.

– Rendben. Hozok még a mama piskótájából, ha maradt.

– Köszönöm, hogy rám néztetek – vette vissza a szót Ruthie a kanapéról. – Most már jobb, ha mentek.

– Gyere, Flo, lássuk, mit főzött a mami.

A kislány egy puszit nyomott Oscar fejére, mielőtt felpattant volna. Ahogy elhagyták a szobát, Nellie egy csókot dobott nénikéjének, és az ajtóban megölelte nagybátyját.

– Akkor holnap átjövök, bácsikám, és elintézzük azt a padlót. Addig is vigyázz a nénikémre!

– Ahogy mindig. Köszönöm, szívem. – John még egyszer megölelte Nellie-t, aki kilépett az utcára, és kézen ragadta Flót.

*

Odahaza Emet teljesen lefoglalta az angolnasütés.

– John és Ruth megvannak? A testvéretek megint odakint koslat a nyavalyás tyúkjai után. Hiába mondom neki, hogy amelyik nem tojik, az mehet a fazékba.

– De amikor imádja a madarait! – Nellie a konyhaajtón át kilépett a kis udvarra. George egy felfordított vödörben dajkálgatta nagy kedvencét, a Rosie nevű fehér tyúkot, amelyik immár egyetlen tojást se tojt, mégis a házi kedvencek gondtalan életét élte. George vidékről hozta őt és két másikat, amikor visszatért a kényszerű száműzetésből, s azóta is gondjukat viselte.

A tojások javát a család ette meg, de mindig akadt egy kis felesleg, amit George eladhatott a szomszédoknak, hogy szert tegyen némi zsebpénzre, amiből azután tápot vett a csirkéinek. Az East Enden nem sokan tartottak tyúkot, mert a szűkös kis udvarok nem kedveztek az ilyesminek, de a szomszédságból többen is felásták a kertjüket zöldségesnek, miután a kormány belekezdett az „Áss a győzelemért!”-kampányba. Manapság, mikor mindent csak jegyre lehetett kapni, különösképp érdemes volt saját élelmet termelni. Bármennyit morgolódott is Charlie a tyúkok miatt, Nellie tudta, hogy ugyanúgy értékeli a friss tojást, ahogy mindannyian.

Ebben a pillanatban bántóan éles hangon megszólalt a légvédelmi sziréna.

– Amikor végre ehetnénk! – morgolódott Em. – Most csomagoljak be mindent, és vigyük magunkkal?

– Arra már nincs idő – rázta a fejét Charlie. – Az ágyneműt hozd. Flo, te hagyd azt a babát, odalent az alagútban csak baja esne. – Kilépett a hátsó ajtón. – George! Gyere már!

Nellie gyomrában érezte a jól ismert félelmet, hogy egy újabb éjszakát kell az óvóhelyen tölteniük, de akkor sem tehettek mást. Itthon nem lett volna biztonságos. Felkapta az egymásba csavart takarókat és párnákat a nappali kanapéja mögül. A lenti priccseken csak derékalj várta őket, semmi más.

– George! – kiáltozott Em is. – Mennünk kell!

– Nem hagyhatom itt Rosie-t! – kiáltott vissza a fiú. – Halálra van rémülve.

– Hagyd azt a nyavalyás csirkét, fiam. Ha odaveszik, legalább lesz egy jó vasárnapi ebédünk.

Charlie kirontott, és a karjánál fogva megragadta George-ot, aki ettől eleresztette a tyúkot, mire az fejvesztve rohangászni kezdett az udvaron.

George nem hagyta annyiban, már a lábát emelte, hogy az apja felé rúgjon. Ennek nem lehet jó vége, gondolta Nellie. Nem vesztegethetik erre a drága időt!

– Elég legyen! – kiáltott fel, azzal eldobta az ágyneműt, hogy egyik kezével megmarkolja George ingujját, a másikkal pedig Charlie-ét. – Mennünk kell. Egy tolla se görbül a tyúkjaidnak, George, megígérem!

– Jól van! Rendben!

Odakint az utcán tucatnyi környékbeli tartott sietősen a földalatti-állomás felé, hóna alatt az ágyneművel és minden egyébbel, amire éjszaka szüksége lehetett. Néha egy-két óra múltán jelzik a légiveszély elmúlását, ezért Nellie reménykedett benne, hogy talán mégsem kell odalent tölteniük az egész éjszakát, hanem hazatérhetnek vacsorázni.

Ahogy a földalatti felé szaladtak, Flo megragadta a kezét.

– Elhoztam Foltost. – Nellie alig tudta kivenni a sötétben. Az apró porcelánkutyát ő adta Flónak tavaly karácsonyra, miután meglátta az egyik bolt kirakatában, és tudta, hogy a kislány örülne neki.

– Tedd a zsebedbe! – figyelmeztette a kishúgát. – Ha elejted a kavarodásban, soha nem találjuk meg.

Flo komoly arccal bólogatott.

– Soha nem akarom elveszíteni, Nell. Ma este is bombázni fognak?

– Könnyen lehet. – Nem akart hazudni neki. Még akkor sem, ha Flo szeméből kibuggyannak a könnyek, és őt máris mardossa a bűntudat, amiért felkavarta.

Elérték a Morpeth Street végét, ahol balra fordultak, és a Roman Road mentén siettek tovább a földalatti lejárata felé. A Szent János-templom óratornyán, a földalatti bejáratával szemközt elhelyezett sziréna egyre hangosabban jajveszékelt, ahogy közeledtek felé. Bombázóknak továbbra sem látták a nyomát sem, de nem telhet sok időbe, hogy felbukkanjanak a fejük felett, és kioldják halálos terhüket.

Nellie önkéntelenül is arra gondolt, amit nemrég hallott a mérnöktől, Mr. Smithtől. Ahogy beléptek a szélesre tárt fa kapuszárnyak között, felnézett az egyetlen elsötétített villanykörtére. Meg kell adni, nem sok fényt adott. Épp csak ki tudta venni a lépcsőfokok élét. Menet közben számolta őket. Tizenkilenc a fordulóig, jobb kanyar, majd még hét az előcsarnokig. Akár tragédia is történhet, fogalmazott Mr. Smith, nem is alaptalanul. Előbb-utóbb valaki kitöri itt a lábát. Korábban ez fel sem ötlött benne, de most másra se tudott gondolni.

Billy szokás szerint az előtérben várta őket.

– Nellie Morris! No, és a kicsi Flo! Örülök, hogy megvagytok. Irány a peron!

– Te menj le anyával, apával és George-dzsal, Flo. Mindjárt jövök én is, csak váltok pár szót Billyvel! – tolta gyengéden Em irányába Flót, aki kinyújtotta kezét kisebbik lánya felé. Flo félt a lenti priccsekhez vezető mozgólépcsőtől, melynek fokait nem az ő apró termetéhez méretezték.

– Mi az, Nellie? – kérdezte Billy.

– Én csak… szóval ma hallottam valamit. A polgármester pénzt kér, hogy átépítsük a lejáratot. Túl sötét, ezért gond lehet, ha egyszerre túl sokan akarnak lejutni. Csak gondoltam, nem árt, ha…

Billy a karjára fektette kezét.

– Sss, ne is mondj többet, még meghallják. Csak az hiányzik, hogy kitörjön a pánik. Nincs mitől félned, rajtuk tartom a szemem. Ha bárki elbotlik, itt vagyok, hogy felsegítsem.

– Jó munkát végzel, Billy! – Nellie elmosolyodott, és látta, ahogy a fiú arca is felragyog az elismerés hallatán.

– Menj, érd utol az őseidet. Mozgalmas éjszakánk lesz. Barbara már odalent van.

Billy az előcsarnok felé hömpölygő egyre nagyobb tömeg felé fordult. Parancsnokának, Mr. Boltonnak máris meggyűlt a baja azzal, hogy a mozdulatlan mozgólépcsőre terelje az érkezőket. Nemcsak a lejárat sötét és csúszós fokai jelentettek veszélyt. A meredek mozgólépcső is gondot okozhat, ha egyszerre túl sokan tolakodnak lefelé.

– Rendben. Később még látjuk egymást, miután elhelyeztünk mindenkit.

Billy bólintott. Nellie a mozgólépcső felé indult, és nagy levegőt vett, mielőtt leereszkedett a földalatti-állomás barlangszerű mélyébe, ahol egy újabb éjszakát kell átvészelniük, miközben a német bombázók ki tudja, mekkora pusztítást végeznek odafent.

4. fejezet

Nellie a szokott helyen, a kétoldalt emeletes ágyakkal szegélyezett peron vége felé, a Waters család mellett találta meg a saját családját. Máris berendezkedtek: George a legfelső priccsen fekve egy Biggles-könyvet olvasott, míg Em és Charlie egymás mellett ült a háromemeletes ágy legalsó szintjén, a szemközt helyet foglaló házaspárral, Billy és Barbara szüleivel beszélgetve. A szomszédos emeletes ágy tetejét Barbara, míg az alsó szintjét Flo foglalta el, kettejük közt középen Flo összecsavart ágyneműjével. Tapintható volt a feszültség, ahogy az óvóhelyi éjszakák előtt mindig, bár ide csak fojtottan ért el a bombák és a légvédelmi ágyúk döreje. Nellie tudhatta, hogy biztonságban vannak, mégis megborzongott. Bármennyire is hozzászokott ehhez, sosem szűnt meg rettegni. Mindenki suttogva beszélt, és mindent átjárt a bajtársiasság érzete – akármi történik, együtt vészelik át, és támogatják egymást, ahogy jó szomszédokhoz illik. A „Blitz lelkület”, ahogy a lapok nevezték. Olykor csak nehezen tudták megőrizni, de Nellie most is mindent elkövetett, hogy megőrizze a jó kedélyét – legfőképpen Flo kedvéért, aki egészen apróra összehúzta magát, és megrezzent minden fentről leszűrődő hangra.