LEXIE KING

VÉRZŐ SZÍVEK

(Fekete szív 6.)

Lexie King: Vérző szívek

Fekete szív 6.

©Lexie King

Szerkesztette/korrektúra: Mucsi-Müller Zsuzsanna

(Sue J. Hopeheart)

mumu.zsuzsanna@gmail.com

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Álmodozók Kiadó, Solt, 2026

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

https://www.almodozok.eu

ISBN 9786156546166

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül!

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán csak a véletlen műve.”

Fontos figyelmeztetés

A történet olyan elemeket tartalmaz, amelyek egyes olvasók számára megterhelőek lehetnek:

- erőszak és kegyetlenség ábrázolása,

- pszichés és fizikai bántalmazás,

- elrablás, fogság és kínzás,

- gyász és veszteség feldolgozása,

- megszállott, toxikus kapcsolati dinamika.

Ez a regény egy sötét romantikus történet, amely nem mindenkinek való. Ha úgy érzed, hogy a fenti témák érzékenyen érintenek, kérlek, olvass körültekintéssel.

„A csendesek a legfurábbak, a legravaszabbak és a legaljasabbak.”

Vasily

1.

Victor

5 hónappal ezelőtt

Átlépek az első hullán.

A cipőm talpa odatapad a ragacsos vérhez és a nyálkás belsőségekhez. Belek, tüdők, kitépett szívek, levágott fejek, a csonkolt végtagokon kiégetett vágások, hogy az áldozat még tovább szenvedjen. Vasily nem siette el egyik gyilkosságot sem. Mindegyikkel a legaprólékosabb munkát végezte.

Megfeszül az állkapcsom, miközben beljebb haladok a kastély sötét és kísérteties gyomrába. A halál szaga fanyarkás, szúrós, füstös és émelyítő. A vér átható, buja aromája beborítja az érzékeimet, és ahogy a pillantásom testről-testre rebben, magam elé képzelem a félelmet, a hitetlenkedést, majd a megdöbbenést, végül a kivégzéseket. A halál sikolya még a falak között bolyong, velem együtt.

A grandiózus fogadóteremben homályosan pislákolnak a falakra illesztett fáklyák. Egy pillanatra megállok, és körbetekintve felmérem a helyzetet. Merre lehet?

Felordít egy férfi. A pusztításból ítélve ő lehet a ház ura és Vasily utolsó áldozata. Az üres, hatalmas terek fogságában ragad a férfi meggyötört hangja. Torz hangszíne végighullámzik a kastélyon és a gerincemen. Úgy játsszák vissza a falak, mint egy archaikus slágert. A tarkómon feláll a szőr, a szemem körül megfeszülnek az izmok. Halkan felmordulok, és a míves boltozat felé fordulok. Gyorsan teszem egyik lábamat a másik után, felszaladok a lépcsőn. A férfi segélykiáltása és hörgése egyre halkabb, erőtlenebb, az utolsókat rúgja szerencsétlen.

Belépek a szobába, és megpillantom Vasilyt, aki éppen akkor nyúl bele még élő áldozatába. A férfi előtt terebélyes vértócsa. Halálsápadt arccal mered előre, a vérveszteség lassan önkívületi állapotba taszítja.

Vasily ökle eltűnik a férfi nyitott mellkasában, aztán megmarkolja a szívét.

Ez egy kibaszott állat. Összeszűkítem a tekintetem, és végignézem, ahogy kiemeli és megmutatja a tulajdonosának. Meleg és dobog. Finom gőz száll a levegőben. Vasily a szájához emeli a még dobogó, vérvörös szívet, aztán végighúzza rajta a nyelvét.

Összeszorul a torkom, és felfordul a gyomrom.

A pasas kábán, félholt állapotban néz Vasilyre, akinek az arcát beteríti a férfi meleg, sós vére. Vasily rávicsorog, és egy hirtelen mozdulattal kitépi.

Pukkan, reccsen, roppan minden izom, rost, szövet és ér. A férfinak arra sem volt ideje és ereje, hogy panaszosan felnyögjön. Feje erőtlenül a mellkasára borul.

Vasily szembefordul velem. Őrült, kibaszott őrült mosolyra rándul cseresznyepiros ajka, amin friss, fénylő vércsíkok futnak.

– Megérkezett a vadász – mondja gúnyosan, majd elejti a szívet, ami a vértócsába csattan. – Elkéstél, már mindenkit levadásztam. – Színpadiasan széttárja a karját.

Tekintete üres, megtört és elveszett.

Halkan beljebb lépek, tekintetem végigfuttatom az embertelen kivégzésen. Nők és gyerekek is áldozatul estek annak a gyásznak, ami megállíthatatlanul emészti a lelkét. A sötétség teljesen bekebelezte őt. Olyan, mint a forró, fekete szurok. Foglyul ejtette és égeti. Az őrületbe kergeti.

Csupán két lépés választ el tőle, amikor a hátam mögé vezetem a kezem, és előhúzom a fegyvert. Szemében hideg fény villan, arcáról leolvad a mosoly, véres fogakkal rám vicsorog.

Sajnálom – mondanám, de nem mutatok semmi együttérzést. Meghúzom a ravaszt. A kábító lövedék a nyaki ütőerébe hatol. Vasily kissé hátratántorodik, a cipője elakad az egyik holttestben. Halk puffanással a tetemek közé borul. Szúr a tarkóm, összeszorul a szívem. A kábult test mellé guggolok, és kihúzom belőle a lövedéket.

Halk, finom cipőkopogás hasít a kísérteties csendbe. A halál édes lesz és zamatos, amint megérzem a parfümje gazdag, virágos illatát.

– Ennek így kellett lennie, Victor – szólal meg Isabell lágy hangon. Tekintete végigfut a halottakon. – Ez már a harmadik család, amit lemészárolt. Felborítja az egyensúlyt, megrendíti a hatalmat. Vasily ön- és közveszélyes – sorolja szárazon és távolságtartón a tényeket. Örülök, hogy a feleségem higgadtan kezeli ezt a helyzetet, és nem csempész bele érzelmeket. Kettőnk közül most ő az ép, én pedig a sérült.

Felegyenesedem, és letekintek rá, erdőzöld írisze az enyémbe mélyed. Zamatos, duzzadt ajkai még most is olyan kihívóak és elevenek, mint a friss vérnek az első találkozásunk pillanatában. A haján, ami a tüzes nyári alkonyra hasonlít, lágy táncot jár a fáklyák narancssárga fénye. Arca, ami olyan szép, mint a hajnal, kipirosodott a hidegtől és a testében lüktető vágytól. Látom csillogó tekintetében, kitágult pupillájában, hogy felizgult. Vörös angyalom a halál gyomrában is ragyog, és sötét lelke szomjazik a gyönyörre.

A farkam megdagad, alig tudok megálljt parancsolni magamnak. Nem temetkezhetem bele forró ölébe. Nem tehetem. Itt és most nem, de a feleségem mindig is tudta, hogyan csábítson el.

Elkapom a torkát, ujjaim puha, selymes bőrébe mélyednek. Isabell elmosolyodik, és beleharap vérvörös ajkába.

– Ez nem a megfelelő pillanat – suttogom fenyegetően a szájába. Tisztelettudóan bólint, a figyelmünk visszaterelődik Vasilyre.

Megértem és átérzem a fájdalmát, de ezt akkor sem hagyhatom. Kicsúszott a kezei közül az irányítás. Vasily jelenleg nem önmaga. Úgy emészti belülről a gyász, mint egy mocskos féreg, ami átrágja magát húson, csonton, izmon, szöveten és zsigeren, hogy megölje.

– Mit teszel vele? – kérdi, a tekintetét mélyen az enyémbe mélyeszti.

– Börtönben a helye.

– Hívni akarod a rendőröket?

– Nem – megköszörülöm a torkom, és megkeményítem a hangom. – Lezárom a pincébe.

– Vasilyt foglyul ejti a saját beteges elméje – suttogja.

Szavai az én szívembe is tüzes nyilat lőnek. Hiszen én sem vagyok különb, mint a földön félájultan heverő testvérem.

– Meddig, Victor?

– Nem tudom – sóhajtok.

– A gyász évekre nyúlhat. Nem hiszem, hogy Vasily megbomlott elméjét egy-két hét fogság rendbe hozza. Tudod, milyen hevesen szeret, vagyis ami a rögeszméje lesz, azt képes a végsőkig hajszolni.

A fogaskerekek mozgásba lendülnek a fejemben.

– Kell neki egy újabb rögeszme – mondom ezt ki úgy, mintha mi sem lenne könnyebb. Mert az oltár előtt, a kibaszott „igen” előtt lőtték le Oksanát. Aztán a nő, az elkövető, magával is végzett.

Az esküvő véres drámába fulladt. A nők és a gyerekek sikoltoztak, a férjek, apák őket védték. Vasily pedig értetlenül térdelt a jövő előtt, a haldokló menyasszonyát a karjaiban tartva. A fehér ruhán a skarlátvörös szín megállíthatatlanul terpeszkedett, mint az öböl, mely dühösen lép ki a medréből. Vasily hiába szorította rá a kezét a sebre, Svetlana hiába vágta szét azonnal Oksana ruháját és keresték a golyó helyét… Oksana elvérzett. Pillanatok alatt elvérzett.

Sajnálom, Vasily! – Elmém sötét labirintusában hallom Svetlana erőtlen hangját, ami elcsuklott a sírástól. Vasily nem sírt, csupán némán végignézett az egybegyűlteken, majd a karjaiba vette őt, és kisétált a templomból. Addig fékezte magát, amíg eltemettük, azóta viszont dühöngő vadállat lett, aki vérre szomjazik: a megbízót keresi.

Isabell hátára simítom a tenyerem, az embereim belépnek, és összeszedik a testvéremet a földről. A látványa olyan, mintha egy tüskékkel teli rózsaszárat rágnék. Dől belőlem a vér, fáj, hogy a tüskék felsértik a számat és a nyelvemet, de nem hagyom abba, mert nem tudom megfékezni magam. Az ő fájdalma az enyém is, de mindenkinek így lesz a legjobb.

2.

Isabell

Hetek.

Hetek telnek el, és mi még mindig tehetetlenül állunk a kialakult helyzet előtt. Noha a halál már a groteszk szeretőnk, a vér olyan akár az eső, a gyász egy rohadt féreg, ami belülről rágja magát kifelé… a fájdalmunk nem enyhül. Nyúlik és mélyül.

Az otthonunk nem boldog. Sötét és hideg. A pincében fogvatartott barátunk árnyéka önmagának, és ez Victorra is hatással van. Szomorú és szenved. Mert nem tud, nem tudunk neki segíteni. Együtt élünk Vasilyvel, a fájdalmával és a dühével, ami lassan minket is felemészt.

A haláluk értelmetlen volt, és váratlanul ért minket. Megrendített bennünket, mert Oksana magával vitte Vasily gyermekét is. Két élet távozott egy testben. A tragédia csomót köt a gyomromra és a szívemre. Amikor Victorra mosolygok... az a mosoly nem őszinte, mert a gyász mellett félelem burjánzik a szöveteimben. Az ő halála, az én halálom, a közös gyermekünké, akit a szívem alatt hordok... Bármikor eljöhet valaki értünk is.

Emlékszem, mit mondtam akkor, amikor Victor a sötétség torkában talált rám abban a szobában, ahova azóta egyikünk sem tette be a lábát…

Sokat gondolkodtam azon, milyen érzés lehet meghalni. Milyen érzés, amikor az agy már nem dolgozik, a szív nem pumpál több vért a testbe…

De mindig arra jutottam, hogy a halál nem fáj. Nekem nem fog fájni a halálom, mert nem fogok már semmire sem emlékezni és gondolni. Nem fogok érezni. Egyszerűen csak lehunyom a szemem, és átadom magam a sötétségnek. A halál csak azoknak fáj, akik itt maradnak a földön. Ők gyászolnak. Ők sírnak, és ők azok, akik nap mint nap kinyitják a szemüket. Ők azok, akiknek nap mint nap szembe kell nézniük a maró érzéssel, a halállal. Mi, haldoklók… elmúlunk. Olyan lesz, mintha soha nem is éltünk volna. Az emlékek, az érzelmek, az érintések és a csókok, a nevetések és a könnyek eltűnnek. Minden eltűnik…

Könnyek futják el a szemem, a szívem veszedelmes tempót diktál. Meg kell kapaszkodnom a hideg ablakpárkányban, mert nem sok kell ahhoz, hogy a térdeim kiforduljanak alólam. Próbálok erős maradni Victor közelében, de néha… Néha nem megy.

Szerettem Oksanát. Talán ő volt az első és egyetlen igaz barátom ebben az életben, aki az első pillanattól kezdve elfogadott engem. Mindkettőnknek szüksége volt egy támaszra, egy nővérre. Ő ezt jelentette nekem. Hiányzik. Rohadtul hiányzik. Nem csak Vasily szíve vérzik, hanem az enyém is. Ő nem ezt érdemelte. Mindazok után, amin keresztül kellett mennie, nem ezt érdemelte. Kibaszottul igazságtalan az élet.

Felmordulok, és ökölbe szorítom reszkető tenyerem. Körmömet a bőrömbe mélyesztem, a félhold alakú vágásból vér serken. Elfordulok az ablaktól, és az egyik díszes, aranyozott vázához lépek. Belekapaszkodom és felborítom. A finom porcelán felrobban, éles csattanással törik kisebb-nagyobb darabokra. Az embereink azonnal ellepik az üres, lelketlen folyosót. Azt a folyosót, ahol néhány héttel ezelőtt együtt sétáltunk végig, miközben az esküvő részleteiről beszélgettünk. A mellkasomat jeges sajgás árasztja el, hideg remegés rázza a csontjaimat. A szemem feldagad és szúr. Az az egy tudat nyújt vigaszt, hogy neki már nem fáj… De nekem rohadtul.

Victor belép, végignéz a pusztításon, aztán összetalálkozik a pillantásunk. Az arca és a tekintete elsötétül. A teste olyan feszes lesz, mint az íj húrja. Kisöpröm csapzott, vörös hajamat az arcomból, és felegyenesedem. Veszek egy hosszú, mély lélegzetet, aztán végigsétálok a törött darabokon. A férjem állkapcsa megfeszül. Érzem, hogy fogytán van a türelme és az önuralma.

Mind azt szeretnénk, hogy vége legyen ennek, de ez a fájdalom sosem fog elmúlni, csak körbeszövi az élet. Ám ami még ennél is rosszabb, hogy visszatartott lélegzettel megyünk és jövünk. Abban bízunk, hogy egyszer ennek tényleg vége lesz. Bár a végkimenetelt még magunk sem tudjuk. Vasily meggyógyulva továbblép? Vagy Victornak meg kell tennie azt, amit nem akar...?

Meg kell ölnie még egy testvérét?

3.

Vasily

Nincs mit mondanom. Nincs mit éreznem. Oksana az utolsó pillanatával kitépte a szívemet, és magával vitte. Az utolsó mosolyával és az utolsó könnycseppjével, ami végigfolyt az arcán. A boldog-, a mindjárt a feleséged leszek arcán.

Nincs mit mondanom, nincs mit éreznem.

Vasily Volkov vagyok, aki pusztításra született. Gyilkolásra, elnyújtott és kíméletlen kínzásokra.

Megcsörren a börtönöm kalitkájának a kulcsa. Biztosan dél van, és Victor ebédet hoz nekem. Hányni tudnék a kedvességétől. Nem értem, miért nem repített inkább egy igazi golyót a fejembe. Talán mindkettőnknek könnyebb lenne. Sosem vagyok a padlón, sosem veszítek, és sosem merülök el semmilyen önsajnálatban. Én vagyok az, aki romlást hoz erre a világra. Aki embereket tart fogva és használ. Azonban most mégis a rács túloldalára kerültem, Isabell meg telepakolta az egész pincét tükrökkel. Minden irányból a saját, kegyetlen tekintetem néz rám vissza, és figyelem ahogy körbe-körbe járkálok a cellában, mint egy foglyul ejtett vadállat. Mert vad vagyok és veszélyes. Kibaszottul összetörhetetlen.

A fogdákat egymásba nyitották, így kíséret nélkül el tudok jutni a fürdőbe. Sötét mosolyt csal az arcomra, mert ez csakis engem igazol. Félnek tőlem.

– Egy állapotos asszonyt küldenek rám? Victor mit szól hozzá, hogy a terhességtől, tudod… – Tekintetemet végigfuttatom Isabell dús idomain. Jól áll neki a terhesség, de tudom, hogy ez a leggyengébb pontja, és szeretek oda szúrni, ahol fáj. Még akkor is, ha Isabell a barátom.

– A férjem tisztában van vele, hogy mivel jár, ha a szívem alatt hordom a fiát – vág vissza.

Ez szép volt és aljas.

Megfeszülnek a szemem körül az izmok.

Isabell lehajol, a rácsok alatt becsúsztatja a tálcát, ami olyan hangot ad ki, mint amikor egy lánc csúszik végig a betonon. Felegyenesedik, és farkasszemet néz velem.

– Victor meg akarja törni az elmémet.

– És? Sikerülni fog neki? – kérdőn a magasba emeli az egyik ívelt szemöldökét.

Viperamosollyal felé fordulok, a nyelvemet végigfuttatom a felső ajkamon.

– Természetesen nem – válaszolom.

Gúnyosan elhúzza a száját, és közelebb sétál.

– Csak vissza akar kapni téged – mondja lágy hangon.

– Oksana nem ezt érdemelte!

– Tudom! Ő megérdemelt téged, és azt, ami veled járt. Neki nem kellett volna még elmennie, neki élnie kellett volna mindazok után, amit túlélt. De ne feledd, hogy a te anyád tette azt vele. A te véred – sziszegi.

– A Volkov nők... – merengek.

– Ilyenek vagytok ti, Volkovok.

– Mind ilyenek vagyunk – javítom ki, mert ne felejtse el, hogy több hónapon keresztül ő is ezt a kényelmet élvezhette. Természetesen én játszottam őt Victor kezére, de Victornak sem volt ellenére, hogy a foglya legyen.

– Te hogy bírtad a fogságot?

– Ezt megkérdezted Tatyanától is? – Megvető pillantása végigkarcolja a bőröm. Összeszűkítem a tekintetem.

– Ne törj felettem pálcát, Isabell!

– Nem teszem. – Nemes egyszerűséggel megvonja a vállát. – Csupán kérdésre kérdéssel feleltem.

– Tudtam, hogy te neki való leszel. Túlélted ezt – széttárom a karjaimat. – Tehát én is túl fogom élni. Jó játékosok vagyunk mi ketten, Isabell. Tudom, hogy ott lakozik benned a jó és a rossz, a helyes és a helytelen. Te fogsz segíteni nekem.

– Nem teszem kockára a családunk jövőjét azért, hogy te kedvedre gyilkolhass, és háborút szíts a családok között! Meggyengül a hatalmunk. Veszélybe sodrod őt is! Miatta harcoltál, Vasily. Miatta tettük azt, amit tettünk. Meg akartad védeni Victort, kimenteni abból a kapcsolatból... Sikerült – mosolyog. – Te mentetted őt meg, ne hagyd most cserben. Hiányzol neki. Nagyon.

Könnyek perzselik Isabell erdőzöld íriszét.

– Ha most csak úgy továbblépnék, az mit mondana el rólam?

– Azt, hogy erős vagy. Senki sem fogja azt hinni, hogy nem szeretted. Mind tudjuk, hogy igen. És Vasily... téged mióta érdekel más emberek véleménye? Ne haragudj, de neked még lelkiismereted sincs. Mert nincs lelked, nincs szíved. Csak egy gyönyörű test vagy, végtelenül sötét és zavaros elmével. Te magad vagy a káosz. A pusztítás káosza. Ne tégy úgy, mintha te ennél több lennél, mert nem vagy az. Csak a rögeszméd tartotta életben azt a szerelmet. Bántott, hogy nem te téphetted le azt a gyönyörű virágot. Ezért tépted le Tatyana, és az isten tudja, hány lány szirmát. Mert te… szörnyeteg vagy. Nem tudsz normálisan szeretni. Nincs benned semmi gyengéd érzelem. Oksana nem önszántából választott téged. Black szállította le neked, mint valami csereárut. Ez vagy te. Egy kibaszottul selejtes egyed, aki a tápláléklánc csúcsán lehetne, ha nem itt sínylődnél, mint egy mocskos patkány. Mert most az vagy. Egy patkány, aki itt tengődik és minden, amiért idáig küzdött, semmivé foszlik. Az a Vasily Volkov, akit én megismertem, a fájdalommal együtt élt. Nem hagyta, hogy legyőzze, nem hagyta, hogy megfékezze, és nem hagyta, hogy ilyen nyomorult sorsra juttassa.

Átnyúlok a rácson, és elkapom Isabell torkát. Tekintetem a kamerára rebben. Ha Victor néz, csak percek kérdése, és meghalok. Visszavezetem Isabellre a szemem. Körmét a húsomba mélyeszti, de semmit sem érzek, hiába tépi fel a bőrömet. A sötétvörös vér kiserken, a pillantásommal végigkövetem az útját. Közelebb húzom, és amíg fojtogatom, lenyalom a kézfejemről a remegő, vörös cseppeket, aztán széles mosollyal belenézek rémült szemébe. Az arca elvörösödik, a pupillája kitágul, szörcsögve kapkod levegő után. Mint valami drog, úgy pezsdít fel a kínzás és a látvány, de elengedem, mielőtt kárt tennék az agyában és a méhében növekvő magzatban. Nem ölném meg a testvérem gyerekét.

Úgy kapkod levegő után, mint egy asztmás beteg, miközben finoman megdörzsöli lángoló bőrét.

– Átkozott! – köpöm indulatosan. – Légy átkozott, Isabell!

– Már az vagyok – feleli karcos hangon.

– Miért? – Felnevetek.

– Mert a barátod vagyok, és te egy hatalmas átok vagy, Vasily!

Nem emlékszem a gyilkosságokra. Fura. Pedig tiszta voltam. Csak utána ittam le vagy lőttem be magam. De a kivégzések pillanatában tiszta voltam, ha a gyásztól ködös agyat és vérző szívet annak lehet tekinteni.

Macskaköves úton sétáltam, a cipőm halkan kopogott a kihalt éjszakában. Beleszívtam a cigibe, majd elpöcköltem a csikket. Figyelemmel kísértem, ahogy az úttestnek ütközött, a parázs szétszóródott, majd kialudt a jeges aszfalton. Hideg volt. Csontig hatoló hideg. Fehér ködpára borította az arcom, az ujjaim elzsibbadtak a bőrkesztyűben, de a lelkem forrón izzott a haragtól. Melegen tartott a bosszú.

Oksana halála után olyan voltam, mintha sötétben sétáltam volna. Nem láttam az előttem álló utat, de biztos voltam a lépteimben. Magabiztosan haladtam előre, aztán egy váratlan pillanatban eltűnt alólam a talaj. Nem volt figyelmeztető jel, nem volt meredek lejtő. Egyszerűen csak eltűnt. Zuhanásba kezdtem, és még mindig azt érzem, hogy zuhanok. Még nem értem földet, még nem „törtem” össze. Csak zuhanok. Azzal a tudattal, hogy nincs tovább. Hogy ő nincs többé. És tudom, hogy amint ennek vége – mármint a megtorlásnak –, be fogok csapódni. Mert egyelőre lebegésben tart a bosszú. Meg akarom találni azt, aki célkeresztet rakott a menyasszonyomra. Kegyetlenül ki akarom tépni a szívét, hogy egy gyönyörű dobozban a kandallóm fölé akasszam. Nap mint nap gyönyörködnék benne. Ám amint ő meghal, részben vele halok én is, mert a zuhanás megszűnik.

Az én gyönyörű virágom utolsó szirma is lehullott. Oksana. A neve véres súlyként húzza a lelkem, amíg élek.

Behunytam a szemem, és felidéztem az utolsó mosolyát, az utolsó könnycseppjét, ami végigfolyt az arcán, aztán élesen beszívtam a hűvös, száraz levegőt. De az sem csillapította a lelkemben örvénylő tüzet. Nem tudtam leállni, nem tudtam megfékezni magam. Ölni teremtettek.

Arkadij Morozov családja volt a legelső célpont a képzeletbeli listámon. Akkor még könnyű volt bejutni, lefegyverezni és kivégezni őket. De amint híre ment annak a mészárlásnak, figyelni és félni kezdtek, mert tudták, hogy értük is elmegyek…

Ezt megígérem, gyönyörű virágom. Bosszút állok érted.

Ezekkel a nyugodt gondolatokkal tettem be Arkadij házába a lábamat. Leültünk, és beszélgettünk, közben vodkát ittunk. Aztán kifejezte mély együttérzését, amire gúnyosan elhúztam a számat. Hideg verejték borította, remegett, én azonban továbbra sem mutattam ki ölési szándékomat. Élveztem a társaságát. Aztán hirtelen színtelen lett az élet és íztelen a vodka. Még mindig zuhantam, de beleütköztem egy sziklába, ami kibaszottul fájt. Arkadij viccelődött a halállal, ami abban a pillanatban nem is lehetett volna tragikusabb. Vérszegény tréfával akarta feloldani fagyos hangulatomat. A vigyorom vicsorgásba torkollott. Aztán a rettenet finom rétegén át beszivárgott a pokol. Minden megdermedt körülöttünk, mintha megállt volna az idő. A hangok tompultak, a látómezőm szélén felkunkorodott a tér, a szemem elsötétült. A bosszúm hangtalanul, alattomosan szivárgott be a félig nyitott ajtón, körbejárta a szobát, és lecsordogált a mély és gazdag árnyalatú bordó tapétán.

Arkadij csontjai úgy ropogtak a talpam alatt, mint az üvegszilánkok. Ellőttem a térdét, aztán addig tapostam, amíg a rettenet ki nem ült az arcára, és el nem törölte a megszokott arcvonásait.

Minden mozdulat fájt és görcsbe rántott. A bosszú, a gyász percekig kergették egymást a félelemmel és reménytelenséggel átitatott szobában, mígnem egymásra találtak, és egymásba olvadtak. Olyan érzés volt, mintha a bőröm szertefoszlott volna, csak csupasz vérző testtel hatalmasodtam volna Mozonov fölé, akinek végig kellett néznie a felesége meg a fia halálát.

Végül kitéptem a szívét.

De Mozonov szíve nem volt értékes, a fagyasztóládámba került.

A második családból még ennyire sem emlékszem.

Csak gyereksikolyra és sírásra. Egy csecsemő bömbölt, az asszony felsikított, én lesújtottam. Újra és újra. A sírás és a sikoly elhalt. A csecsemő nem üvöltött tovább.

– Életet az életért – morogtam, miközben kihúztam az asszony mellkasából a kést. – Mert a vér vért kíván. – Odafordultam Iwan Sokolovhoz, hogy magammal vigyem a szívét.

4.

Isabell

Magamban számolok.

Egy… kettő… három… négy…

Balra fordulok a folyosón.

Öt… hat… hét… nyolc…

A fülem zúg, a szívem dübörög. A véremben vágy dalol. Ölni akarok.

Kilenc… tíz… tizenegy… tizenkettő…

Újból a pince lejáratánál találom magam. Élesen beszívom a levegőt, aztán kiengedem. Sarkon fordulok, inkább egy másik folyosót választok.

Tizenhárom… tizennégy… tizenöt…

Megtorpanok.

Nem vehetem magamra a sértést. Vasily csak bántani akart engem, mert most fájdalmat érez. Ezért azt akarja, hogy nekem is fájjon… És fáj is.

A hasamra simítom a tenyerem. Amióta terhes vagyok, Victor nem enged a foglyok közelébe. Nem engedi, hogy részt vegyek a kiképzéseken, csak az összecsapásokat nézhetem végig a tribünről. Mondanom sem kell, mennyire élvezem, ahogy a férfiak az életükért küzdenek, miközben mindenfelé verejték, ondó és vér spriccel. A szívem dalolni kezd, az ágyékom forrón lüktet, az izmaim megfeszülnek, de a fiam kiszakít az ábrándból. Belém rúg.

– Erős fiú leszel. Egy igazi Kiselyov – suttogom. – De akkor is… a legszívesebben leszúrnám Vasilyt. Megérdemelné.

Mély levegőt veszek, majd hosszan kifújom.

Nem akarjuk, vagyis nem akarhatjuk megölni, bármennyire is megérdemelné. Vasily családtag. Értékes tagja a mi fura, ízléstelen, perverz családunknak.

Tovább folytatom az utam.

Tizenhat… tizenhét… tizennyolc…

Beleütközöm Victorba.

Vállát a falnak támasztja, kezeit mélyen a nadrágja zsebébe süllyeszti, fejét enyhén oldalra dönti. Olyan jeges tekintettel néz rám, ami azonnal kijózanít. És beindít.

– Még mindig halkan közlekedsz – jegyzem meg mosolyogva.

Victor összeszűkíti a tekintetét, mélyen az enyémbe akaszkodik. Előhúzza a kampós kését, az ujjai között megpörgeti. Kiszárad a szám, és elakad a lélegzetem. Fülzúgás, susogás… A külvilággal teljesen megszakad a kapcsolat, elönt a forróság és a vágy.

– Isabell – suttogja sötét hangon. Beleremeg a gyomrom és a szívem ebbe a mély hanglejtésbe.

A pupillám kitágul, enyhén vérvörös ajkamba harapok. A farkaséhsége csillapíthatatlan, ahogy az enyém is. Hetek óta nem játszhatunk a pincében… De nagyon is szükségem lenne rá. A vad és szenvedélyes szeretkezésekre, a Victorban élő sötétségre, amitől forrón és hevesen lüktetek. Érezni akarom a kése éles és sima felületét a bőrömön, a hidegségét a nyelvemen. Azt akarom, hogy Victor a régi önmaga legyen, törjön elő belőle a valódi, megállíthatatlan énje. A szívtelen vadászé, aki gátlások nélkül használ. Azt akarom, hogy ha csak pár órára is, de felejtse el Vasilyt.

Victor elrugaszkodik a faltól, a lábaim földbe gyökereznek. Körbejár és belélegez. Lágy remegés fut végig a testemen.

Mögém áll, elsimítja a hajam a vállamról, a kés hegye megérinti a nyaki ütőerem, ami lüktet és lüktet. Mohó és szenvedélyes.

– Isabell – morogja csendesen.

Felnyögök, mert a hangja simogatva siklik végig rajtam. Victor végighúzza a kést a nyakamon, megfeszülnek benne az izmok. Szaporán levegő után kapkodok, és a szoknyámba markolok. A penge felkúszik az államon, megállapodik kissé szétnyílt ajkamon. Megsebez. Élénkpiros vér serken a húsomból, sós íz burkolja be a nyelvem és a lelkem.

Mennyei pokol.

– Victor – sóhajtom.

Megmarkolja dús keblem, és összecsípi a mellbimbóm. A vágy végigcikázik rajtam, a méhem eltelítődik, hő kígyózik az alhasamban. Arcát a hajamba fúrja, mélyen magába szív. Tovább gyúrja a mellem, tovább korbácsolja testem sötét és beteges vágyait.

– Még, Victor! – sziszegem, és lehunyom a szemem.

Leoldja rólam a szoknyát, kampós kését a lábam közé csúsztatja, végighúzza a combom belső felén. Hajszálvékony vágást ejt rajtam, kissé felszisszenek a csípő, égő érzéstől, de amint kemény farka a farpofáim közé nyomul, a véremben daloló vágy behálózza a testemet, és feszíti a mellkasomat. Nem tudom, de már rég nem is keresek arra választ, hogy miért ez izgat fel engem. Egyszerűen csak élvezem és akarom. Imádom a beteges, perverz és sötét dolgokat. Már kislányként is az tetszett a régi filmekben, amikor a férfiak meggyalázták a nőket. Beteg és torz az elmém, de örülök, hogy a férjemnek még ennél is feketébb. Örökké játszhatjuk ezt a játékot.

Victor a falhoz állít, arcom és két tenyerem a hűvös, fekete tapétára tapad, miközben a csípőm lágyan tekereg.

– El akarok élvezni – lihegem. Sötéten felnevet.

– Mint mindig – morogja, és a csuklójára tekeri vörös hajamat.

– Olyan mocskos vagy, Isabell – leheli. Kacér mosolyra rándul az ajkam, mert tudom, hogy ő is élvezi.

A farka kemény és vadul lüktet. Szétkeni a nedvességemet, két ujját belém nyomja, a hüvelykujja a csiklómon köröz. Ellazít, és a pokol tornácára taszít. Ha kinyújtanám a karom, meg is tudnám érinteni a mi személyes poklunkat, de mozdulatlan maradok, mert Victor óvatosan beljebb és beljebb nyomja magát a fenekembe. A feszes izomgyűrűk az útját állják, de egy erős lökés után megéget a pokol. A fájdalom végigcsorog a bőröm alatt, a gerincem ívén. Mozdulatlanná dermedünk, kiélvezzük a saját túlvilágunkat. Victor belecsíp a csiklómba, a kín hullámokban áraszt el, megvonaglik a testem. Elhúzódik, majd felém nyomul. Mélyen belém temetkezik.

– Gyönyörű vagy, Isabell – suttogja, és érzem, ahogy a pillantása körbeölel.

A szeme mohón falja dús idomaim, lágy húsom puha részleteit. Ilyenkor imádom a testem, de csakis őmiatta. Mert nem kell mindig szeretnem magam, elég, ha ő szereti, ezt pedig meg is mutatja nekem. Victor a legcsodálatosabb férfi az életemben, mert az elméje és a lelke éppoly kegyetlen és sötét, mint az enyém.

– Szeretlek, Victor – lihegem elfúló hangon két levegővétel között.

Húsunk összecsattan, a fájdalom és a gyönyör kergetőznek a testemben, mígnem utolérik egymást és egymásba olvadnak. Rekedtes hangon nyögök, majd mozdulatlanná dermedek. Minden idegvégződésem lángol, miközben a kéj perzselve vágtat át a testemen.

– Még, még, még! – suttogom, a csípőm tekereg, Victor farka még mélyebbre süllyed. Tágít, feszít, fájdalmat okoz, de mellette a legszebb gyönyörben részesít. Mert a gyönyör és a fájdalom édestestvérek.

Szüksége van rá, ahogy nekem is.

– Csináld! – parancsolom.

Victor megfogja a kampós kést, és a combomba szúrja. Keservesen felkiáltok, a lángok végignyalják a testem, a fájdalom sugárban terjed szét a szöveteimben.

Victor kirántja a kést, a sós, sűrű, meleg vér a tapétára fröccsen. A látványtól felmordul és belém élvez. Hosszan és mélyen.

A lelkem mélyén tudtam, hogy neki is szüksége van erre.

Mert mi ilyenek vagyunk.

Vadak.

Vérszomjasak.

Romlottak.

De nem csupán mi.

Csak sokan sosem keresik a megfelelő partnert, mert szégyellik a legsötétebb, legmélyebb vágyaikat. De aki nem fél megkeresni, és megtalálja, akkor az övé lehet a pokol. Minden bűnével, mocskával és élvezetével együtt.

5.

Hilary

6 hónappal ezelőtt

Lefeküdtem a menyasszonnyal.

Hogyan történhetett ez meg? Vagyis, persze emlékszem minden egyes részletre, és az oké, hogy én a tudatában voltam annak, mit-miért csinálok, de ő?

Miért csalta meg a vőlegényét a lánybúcsúján, velem?

Az idegesség hatalmas gombócba gyűrődik a torkomban, a félelemtől remegni kezdek, és a porcelán vécécsésze fölé hajolva elhányom magam.

Mit tettem?

Leöblítem a vécét, majd farkasszemet nézek a tükörképemmel.

– Szedd össze magad!

Ha ennek súlyos és véres ára lesz, azt csakis magamnak köszönhetem. Lexington megvédhet?

Nem! Idegesen megrázom a fejem. Nem fogom ebbe belekeverni őt, hiszen családja van. Egyedül kell kimásznom ebből a szarból, amit rajtam kívül annak a hűtlen ribancnak köszönhetek.

Kinsley… Az exbarátnőmre gondolva mérhetetlen düh árasztja el a testemet, a tenyerem ökölbe szorul a törzsem mellett, aztán egy gyors mozdulattal lesöpröm a szekrényről a különböző illatú és formájú fürdősókat, amelyek hangos csattanással érkeznek meg a krém színű márványlapokra. A szilánkok szerteszéjjel szóródnak, a színes gyöngyök a lábam elé gurulnak.

Szedd össze magad, Hilary!

A nyugalom könnyű árnyát felváltja a pánik, amint megpillantom Vasily Volkovot végigsétálni a folyosón, egyenesen a tárgyalóterem felé. Az arcom hirtelen eltorzul, a rémület letörli a megszokott arcvonásaimat.

Gyorsan körbefuttatom a tekintetemet az embereken, azokra pillantok, akiket még nem érintett meg a rettenet. És talán soha nem is fogja megérinteni őket, ugyanis az egyedüli vétkes én vagyok. Nekik semmit sem jelent Vasily Volkov.

Már napok óta érzem, hogy valami láthatatlan közeledik felém, aminek nincs neve vagy formája, és rettenetesebb a halálnál, kibírhatatlanabb a rémálomnál. Ebben a percben, amikor minden megdermed körülöttem, és mintha még az idő is megállna… Az a láthatatlan rettenet arcot, testet és lelket ölt Vasily Volkov személyében.

A minket elválasztó vastag üvegfalon keresztül összeakad a pillantásunk. Vészjósló, fagyos mosolyra rándulnak cseresznyepiros ajkai. A tér összeszűkül, a levegő besűrűsödik. A látásom elsötétül, mintha a világ valamiféle fekete spirál mögé rejtőzne, hogy Vasily könnyedén rám tudjon rontani. A félelem végigcsorog a bőröm alatt, a gerincem ívén.

Fülzúgás.

Az iroda élettel teli hangja eltompul, megszűnik. A vér lüktet a fülemben, az erő elszáll belőlem. A bőröm viszket, a húsom bizsereg. Fájdalmasan összeszorul a torkom, és a kemény páncélom, amit ebben az épületben hordok, finom rétegekben elporlad.

Amint Vasily belép hozzám, a levegő iszonyattól lesz terhes. Méterek választanak el tőle, mégis mintha a parfümje és sötét lelke savanyú aromája egy csettintésre kitöltené a helyiséget. Jelenléte alattomosan és észrevétlenül a torkom köré fonódik. Nehezen lélegzem, a gyomrom görcsbe rándul, minden mozdulat fájdalmat okoz, mert Vasily továbbra is csak mosolyog. Mert tudja… tudja, hogy a markában vagyok. Tudja, hogy bármikor eltaposhatna, bármikor leszámolhatna velem. Ez a férfi kínból, gyönyörből, fájdalomból és sötétségből áll össze. Magas és szálkás. Gyönyörű, hibátlan arca pedig felér egy merénylettel a nők ellen.

Csak a légkondi halk búgása töri meg a közénk telepedő feszült és halálos csendet. Beharapom az alsó ajkam, és a fogammal feltépem azt a vart, ami állandóan ott ül a szám sarkában. Amit a stresszhelyzetekben rágok. Itt és most nem fog megölni, legalábbis remélem.

– Vasily.

A hangom halk és gyenge. Kihúzza az egyik széket, majd könnyedén helyet foglal. A kezével int, hogy tegyem ugyanazt. Görcsös ujjaim az asztal szélét markolják, a térdeim kis híján kifordulnak alólam. A fenekem túl gyorsan huppan bele a párnázott, elnöki székbe. Túl sok szörnyűséget hallottam róla ahhoz, hogy ne vegyem őt komolyan. Ő egy olyan világ szülötte, ahol nincs helye a reménynek, ahol elkerülhetetlen a halál. Ahol azt tehet, amit csak akar, mert számára ismeretlen a törvény.

– Gondolom, tudod, miért vagyok itt.

Köszönés és kertelés nélkül a tárgyra tér. Nem is várok tőle mást. Jeges tekintete megdermeszt, hűvös jókedv játszik benne. Bizonyára érzi a félelmem, hallja a szívverésem és a vérem vad lüktetését.

Nehezen, de bólintok. Az ajkam kiszárad és megremeg. A testem olyan hangot ad ki, mint valami elektronikus csörömpölés, fémes nyikorgás. Az izmaim olyan kemények és feszesek, mint egy betontömb.

– Ha nem az lennél, aki, már rég halott lennél, ugye tudod?

Ismét bólintok, mert tudom: nem arra gondol, hogy nő vagyok. Victort és Vasilyt sosem érdekelte, hogy az áldozatuk nő vagy férfi. Ő Lexingtonra gondol. Felszegem az állam, és állom éles pillantását, ami olyan, mintha nyírfavesszővel csapkodná a bőrömet vörösre és véresre.

Élesen beszívom a levegőt, elengedem az alsó ajkam. A vér sós íze beborítja a számat. Muszáj jobban igyekeznem.

– Mit kérsz a bocsánatodért cserébe? – kérdem komolyan és elszántan.

Üzletasszony vagyok, remek tárgyalófél. Tudom, hogyan működik ez a világ. Az enyém nem áll messze az övétől, és mivel az ember akaratlanul is belekeveredik az unokaöccse mocskos ügyleteibe, beszélem a nyelvüket. Van némi rálátásom arra, hogy mit szeretnének. Hatalom, pénz, szex…

– Részvényeket – mondja szemrebbenés nélkül.

– A nagy szart! – vágom rá gondolkodás nélkül. – A Grant Global Finance az apám cége volt, előtte pedig a nagyapámé. Nem fogsz részvényekhez jutni.

– Lexington is… – kezdi.

– Lexington családtag. – Illetlenül a szavába vágok, mert fikarcnyit sem érdekel az etikett. Ez az én birodalmam, és az életem árán is megvédem, éppen úgy, ahogy ő tenné az övével.

Széles mosolyra rándulnak az ajkai, az arca előtt összeütögeti az ujjbegyeit. Látszik rajta, hogy nem érte meglepetésként a válaszom. Számított arra, hogy visszaküldöm a pokolba. Pont oda, ahova való.

A szemem körül megfeszülnek az izmok, mert tudom, hogy milyen szörnyű és aljas. Szívtelen és vad. A kegyetlen játékok mestere.

– Hagyd el ezt az épületet!

– Sértve érzem magam.

A levegő megtelik elektromossággal. Megrándul az állkapcsom. A legszívesebben azt mondanám, hogy ez nem az én bajom, de ráharapok a nyelvemre, mielőtt kicsúsznának azok a szavak, amelyek egy fegyver éles töltényei is lehetnének. Hiszen miattam érzi magát így. Én és Kyra… Nem! Most, hogy itt ül velem szemben a vőlegénye, nem tudok arra gondolni, mit csináltunk az elnöki lakosztályban a lánybúcsúján. Hiba volt, tudom. De akkor sem vagyok hajlandó részvényekkel megvásárolni Vasily bocsánatát. Hihetetlen, hogy képes bedobni ebbe a kegyetlen játékba a menyasszonya botlását. Ami csoda, hogy nem lett a bukása.

– Hívjam az őröket, vagy egyedül is kitalálsz?

Vasily kérdőn megemeli az egyik sötét, ívelt szemöldökét, aztán felegyenesedik. Begombolja az öltönyét, majd nyugodt, lassú és megfontolt lépésekkel elindul felém. A rettenet felkúszik a gerincemen, behálózza a testemet és megmarkolja a szívemet. Mögém sétál, aztán lehajol. Az arca egy vonalba kerül az enyémmel, ajka érzékeny bőrömhöz ér. Belesuttog a fülembe. Megborzongok a közelségétől, az illatától és sötét hatalmától.

– Mindig megkapom azt, amit akarok.

Mellkasa megérinti csupasz vállam, villámok cikáznak végig a testemen. Az elektromos töltéstől szikrázik köztünk a levegő. Halkan és egyenletesen lélegzem, kissé elfordítom a fejem, hogy a szemébe nézhessek.

– Talán most az egyszer nem – suttogom a szájába. Félreérthetetlenül közel merészkedik, de tudom, hogy mindez csak a Volkov-bűbáj.

A nők imádják – fut át az agyamon Svetlana dicshimnusza, mire meggondolatlanul forgatni kezdem a szemem. Hiszen Vasily csakis azért kóstolta meg Isabellt, hogy Victort bosszantsa.

Vasily elkapja az államat, erősen megszorítja, hüvelykujját beakasztja a számba, és addig dörzsöli a sebemet, hogy vér csöpögjön belőle. Úgy festi ki vele az ajkam, mintha rúzs lenne, én erre görög szoborrá dermedek, mert nem értem a testem. A mellbimbóim megkeményednek, az alhasamban hő kígyózik, és vágy sarjad a fájdalom küszöbén.

Megtöröm ezt az őrült pillanatot, és elrántom a fejem. A kézfejemmel megtörlöm a szám, mérges tekintetemet az övébe fúrom. Ekkor valami olyat látok jégkék szemében, amit nem tudok hova tenni, és nem is akarok, mert szereti Kyrát, feleségül fogja venni. De tudom, hogy elborult elméjét mi élteti. A gyönyör, mely fájdalomból fakad. Az ellenállás, amit újra és újra lerombolhat. A szép bemocskolása, a jó elpusztítása.

Az egész testem zsibog ettől a furcsa, kettős érzéstől, amit a jelenléte, az érintése és a közelsége táplál. Vasily mozdulatlanná dermed, a pillantása rétegenként fejti le rólam a ruháimat és a bőrömet, hogy csak vérző, megkínzott testem látványa maradjon. A hús és a fájdalom. Az ellenállás és a halál sikolya.

Felháborít, hogy a Volkov-bűbáj rám is hatással van. A vágyam nő és feszít. Emellett zavarban vagyok, mert én a nőkhöz vonzódom, a saját nememhez, ezért is kerültem célkeresztbe. Mert szeretkeztem a menyasszonyával. Egy férfi nem lehet rám ilyen hatással, főképp nem Vasily. Képtelenség és őrültség. Csak napok kérdése, és szörnyű férj válik belőle, bár ez az ő köreiben nem tartja vissza attól, hogy a felesége mellett szeretőket tartson vagy foglyokat a pincében. Ettől a gondolattól felfordul a gyomrom.

Benyúl az asztal alá, és megnyomja a redőnyök gombját. Másodpercek alatt nyel el minket a sötétség. Felpattanok, hogy én is az asztal alá nyúljak, de elkapja a karomat, és a hátam mögé csavarja. Testünk egymásnak feszül, a szívverése egyenletes, higgadt, míg az enyém egyenetlen és dühös.

– Engedj el, különben nem az őrökkel dobatlak ki, hanem Lexington embereivel! – sziszegem mérgesen, összeszorított fogakkal. – Tudod, hogy ki vagyok, Vasily!

– Tudom. – Hangja halk és nyugodt. Jeges csomót köt a gyomromra ez a nyugalom. – De egyelőre te tartozol nekem.

– És most mi lesz? – A nyelvem hegyével benedvesítem az alsó ajkam, lenyalok róla egy kósza vércseppet. – Megütsz? Megölsz? Aztán a szellőzőbe rejtesz, hogy a testem ott induljon oszlásnak, és az egész épületet beterítse a halál meg a rothadás szaga?

– Milyen élénk a fantáziád.

– Tőled nem várhatok szépet, csak mocskot. – Kis szünetet tartok. – Miért engedted le a redőnyöket? Kellemetlen helyzetbe akarsz hozni az embereim előtt?

– Nem – mondja hűvösen. – Így sokkal jobban lehet érezni.

– Micsodát?

– A félelmed.

Megdermedek.

– A remegésed és a retteneted illatát. Édes és csábító.

A nyakamhoz hajol, hosszan beszívja az illatom. Megfeszül a testem, az izmaim égnek az ellenállástól, mert a merevedését a combomhoz dörgöli.

– Te beteg vagy, Vasily – suttogom, miközben a szempillámról lesimít egy könnycseppet.

– Hidd el, nem te vagy az első, aki ezt mondja, de ez az utolsó, amit kívántam. Egy könnycsepp. Gondold át, amit mondtam, Hilary Grant, különben nem lesz sem éjjeled, sem nappalod. Vadászni fogok rád addig, amíg nem adsz nekem egy szeletet a királyságodból. De amit még ennél is jobban sajnálok, az, hogy te nem kaphatsz már az enyémből.

– Sosem kérnék belőle – súgom elfúló hangon. – Köztudott, hogy mérgezett.

– Milyen nagy kár… Pedig ki tudja, mire lennénk képesek mi ketten. Fiatalok vagyunk, gyönyörűek és hatalmasok.

Tanácstalanul összeszalad a szemöldököm, miközben megpróbálom egyenletesen magamba szívni azt a levegőt, amit a jelenléte bemocskol. Vasily a derekamra simítja a kezét, izzónak érzem az ujjait a szöveten át, és nem tudom, hogy mitől olyan forró az ereimben áramló vér. A félelemtől? A vágytól? Talán mindkettőtől. Mert Vasilyt nem én izgattam fel, hanem a félelmem… Mert tudom, hogy bármelyik pillanatban megölhetne.

Az ujjai kínzó lassúsággal lecsúsznak az oldalamon, a szorítása enyhül a csuklómon. Lehunyt szemmel várom a halált, miközben a szívem veszedelmes tempót diktál. Azonban Vasily megkegyelmez nekem. Visszatartott lélegzettel hallgatom a lágy cipőkopogást, és addig nem nyitom ki a szemem, amíg ki nem lép a tárgyalóteremből.

Két héttel később

Vannak olyan kifinomult és hűvös ragadozók, mint Troy Black, Lexington Benett, Victor Kiselyov vagy Vasily Volkov. Nekik nem kell felemelniük a hangjukat, nekik nem kell még megszólalniuk sem. Mert a tekintetük elárulja őket. Az az emberi mércével alig mérhető kegyetlenség láthatatlanul, de érzékelhetően nyúlik ki a testükből, és Vasily rá is játszik a szerepére. Imádja azt, amit képvisel.

Ő a leggyönyörűbb és a leghalálosabb mindannyiuk közül. Mert Lexington nem öl élvezetből, és ahogy tudom, Cole és Troy csak akkor ölt élvezetből, amikor az őket gyalázók életének vetettek véget. Victor… Victor más. Kísértetiesen hasonlít Vasilyhez, de mégsem annyira elborult az elméje. Bár amikor kiderült a húgával folytatott viszonya, nagyon is felé billent a mérleg, ám Vasily még nála is szívtelenebb.

Svetlana annyi információval ellátott, hogy majdnem tudom a két férfi élettörténetét, és ezek alapján Vasilyre teszem a voksomat. Üzletasszony vagyok, a számok fontosak. A statisztika, a diagramok végtelen tengerében élek. Szóval mérlegelek, elemzek, néha rajzokat készítek, amik alapján Vasily bűnei jócskán Victor fölé kerültek. Mégis van benne valami, ami vonzóvá teszi. Talán az egyénisége, a kegyetlensége, a sötét aurája, ami úgy leng körülötte, ahogy felettem Damoklész kardja, mert… Az esküvőre nem volt képem elmenni, viszont a temetésre…? Eljöttem, de a leghátsó sorban foglaltam helyet, hogy minél távolabb legyek tőle.

Az esküvő ideje alatt én vigyáztam Lucianára New Yorkban, amíg a családunk ideutazott, Moszkvába. Mondanom sem kell, hogy hideg zuhanyként ért, amikor Lexington felhívott és elmondta, tovább maradnak, mert tragédia történt. A tragédia alatt azt hittem, hogy Kyra meggondolta magát, és nem arra, hogy az oltár előtt hidegvérrel lelőtték. Lelőtték!

A világ újra meg újra meginog körülöttem. Szédülök és felfordul a gyomrom.

De a mai napon… úgy éreztem, nekem is jelen kell lennem.

Idegenek között ülök, akikhez semmi közöm, de azután az éjszaka után… Jesszusom! Hideg remegés rázza a csontjaimat. Olyan erősen kapaszkodom a padba, hogy az ujjaim elfehérednek, mert már azelőtt ismertem Kyrát, hogy Vasily menyasszonya lett volna. Évekig Lexington oldalán szolgált, és vele töltött el kellemes perceket. Egyáltalán nem vonzódtunk egymáshoz, csak néha-néha beszélgettünk. De a lánybúcsún… nem tudom mi történhetett, hogy az elnöki lakosztályban kötöttünk ki, ahol egy szenvedélyes éjszakát töltöttünk együtt.

Mindjárt hányok. Tényleg. Rosszul vagyok saját magamtól, mert ő sosem vonzódott a nőkhöz. Bár… Lexington nem sokat mesélt Lanának a múltjáról, csupán a szörnyűségeket. Arról nem esett szó, hogy amíg fogságban volt Nataliával, kialakulhatott-e köztük esetleg egy másfajta kapcsolat. Nem keresték-e egymás karjában a szeretetet, a gyengédséget és a menedéket… Ezt el tudom képzelni. Egy kis részem talán még reménykedik is benne, hogy nem én voltam az első női partner az életében. Hiszen ott van élő példának Victor és Misa, bár már Misa sem él, a fogság összekovácsolta őket. Vagy nem csak az?

A halántékomra szorítom a mutatóujjam, az ér vadul lüktet benne. Lehet, nem kellene válaszokat keresnem és találnom arra a „rémes” éjszakára. Egyszerűen csak megtörtént, és kész. Elfogadom, és továbblépek. De hogyan tehetném így? Meghalt. Lelőtték. Menyasszony volt az istenit! Ha még élne… könnyebb lenne. Már Vasily felesége lenne, úgy kevésbé mardosna engem a bűntudat. Kevésbé akarnék elmenekülni innen. Elmenekülni előle. Habár eddig szerencsésnek mondhatom magam, mert Vasily egyszer sem nézett rám.

Keresztet vetek Kyráért és magamért.

A közeli családtagok, az én családtagjaim – hiszen csak mi voltunk Kyrának – a nyitott koporsó mellett állnak. Hogyan képesek ezt végigcsinálni?

Még látni őt, de már nem elevenen, nem mosolygósan és szenvedélyesen…

Lexingtont is megrendítette a hír, de neki legalább ott van Lana. Eddig is olyan elszántsággal védte őt, mint egy pitbull a gazdáját, de most? Mindent megsokszorozott.

Több testőr vigyáz rájuk, mint magára az elnökre. Nem bíz semmit sem a véletlenre.

Isabell felém pillant, egyenesen rám néz. Ha tehetném, összezsugorodnék vagy láthatatlanná válnék. A tekintete felér egy tőrrel, amit most vág kegyetlenül a szívembe. Fájdalmasan összeszorul a torkom és a gyomrom.

Vajon veszekedtek miattam? Vasily hogyan fogadta a hírt? Bántotta? Netán jót szórakozott rajta? Amilyen elborult az elméje, gondolom, azt kívánta, miért nem csatlakozhatott hozzánk vagy nézhetett minket... Oké, ez egy szörnyű és igencsak rémes gondolat.

Erősen izzadt tenyeremet a szoknyámba törlöm. Komolyan nem sokáig fogom ezt bírni. Zúg a fejem, mintha mélyen a víz alatt lennék, és alig kapok levegőt. Mindjárt megfulladok és összeroppanok.

Lecsukják a koporsót. Vasily nehezen ugyan, de hátrébb lép. Az emberek halk zúgolódás kíséretében felállnak, követem a példájukat, még akkor is, amikor a lábam a legszívesebben kifordulna alólam. Annyi ember tömörült be ide, hogy nem tudok egyetlenegy illatot sem megnevezni. Fűszeres arcszeszek keverednek a finom női parfümökkel, a lágy virágillattal, és az öreg bútorok jellegzetes szagával. Talán ebben a hatalmas illatfelhőben Vasily nem tudja kiszagolni a félelmem átható aromáját.

Mély lélegzetet veszek, és reszketve fújom ki. A kígyózó tömeg kicsi léptekkel araszol előrébb. A kezemben szorongatott fehér rózsa hegyes tüskéje a húsomba mar. Izzadok és remegek, a szívem veszedelmes tempót diktál, de ebben a percben nem érdekel a fájdalom. Még mélyebbre nyomom azt a nyamvadt tüskét. Be, egészen a csontomig. Halkan felmordulok, és élesen beszívom a levegőt. Én következem.

Lesütöm a szemem, és bizonytalanul ráhelyezem a virágot a koporsóra. Össze fogok esni. A barna kőpadló mintái egybefolynak, a hangok eltompulnak, a látómezőm szélén felkunkorodik a tér, mint ósdi tapéta a nedves falon. A szemem elsötétül, nehezen lélegzem és a testem elveszíti a kontúrját. Érzem, ahogy az összes testrészemből kifut a vér. Szédülök, a félelemtől kis híján elhányom magam.