Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mona Matthews

Immortalis - A halhatatlan vére

Mona Matthews: Immortalis - A halhatatlan vére

©Mona Matthews

Szerkesztés/korrektúra: Arany-Tóth Adrienn

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/monamatthews43

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN 9786156624277

mobi ISBN 9786156624284

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

Mielőtt felkel a nap

A helikopter ablakán kitekintve megpillantottam a kastély egyik tornyát, ahogy a hold fénye megcsillant rajta. Már a sötétben is látszott, milyen monumentális az épület. A rövidke út alatt nem beszélgettem apámmal, nehezteltem rá azért, hogy beíratott ebbe az iskolába. Úgy tűnt, nem zavarja, hogy duzzogok, nyilván látott már furcsább dolgokat is.

Leszállás után mélyen belélegeztem a sós, tengeri éghajlat helyett sokkolóan kristálytiszta hegyi levegőt. A kastélyt fenyveserdő vette körül, a közelben bagoly huhogott. A bejárat nagyjából ötszáz méterre volt a leszállóhelytől, az utat gyalog tettük meg. Miközben a kavicsos úton lépkedtem nedvesség áradt az orromba az apró kövekről.

Előttünk, a borostyánnal benőtt fal közepén a fából készült, vaskos kapu kinyílt, és egy termetes férfi lépett ki rajta. Hosszú, szőke haját a tarkóján összefogta.

– Mr. Constantin… örülök, hogy ideértek – köszöntött minket.

– Mr. Black! Ő itt Luna, a lányom – közölte apám a férfival. – Mr. Black az iskola igazgatója, nála jó kezekben leszel – fordult felém. – Itt el kell búcsúznom tőled. Nagyon fogsz hiányozni, Luna. Kérlek, fogadj szót a tanároknak, és igyekezz minél több tudást magadba szívni!

– Be sem jössz velem? – A hangom elvékonyodott.

Apám megrázta a fejét, vörös szemében szomorúságot fedeztem fel.

– Mennem kell, mielőtt felkel a nap – közölte, és eltűnt mielőtt válaszolhattam volna.

Pár pillanat múlva a helikopter a levegőbe emelkedett, apró lámpák villogtak rajta. Szomorúan néztem, ahogy a fények egyre kisebbek lesznek, aztán végképp eltűnnek. A rotor hangja hamarosan beleveszett az éjszaka csendjébe.

A szomorúság mellé új érzés költözött, azon kaptam magam, hogy a tenyerem izzad, a gyomrom görcsbe szorul. Lehajoltam, hogy a két bőröndöt a kezembe vegyem, de Mr. Black megelőzött, és felkapta őket. Szótlanul követtem a kapun keresztül.

Az épületbe lépve elállt a lélegzetem. Az előcsarnokot úgy kivilágították, mintha csak nappal lenne, egy lépcsősor osztotta ketté, amely az emeletre vitt. Súlyos kristálycsillár lógott a fejem fölött, szinte félő volt, hogy a tartóláncok bármikor elszakadhatnak a tetemes súlytól. Tátott szájjal bámultam a pompás, aranyozott kazettákkal díszített mennyezetet. Több folyosó is vezetett különböző irányokba.

– Te vagy az utolsó. A tanítás holnap este kezdődik – jegyezte meg Mr. Black.

– Este? – csodálkoztam.

– Nálunk éjszaka folyik az oktatás. – Csettintett egyet, mire megjelent egy komornyiknak kinéző idős ember. – Charlie, kérem, segítsen Lunának!

Az ősz hajú férfi megfogta a csomagomat, és elindult felfelé a lépcsősoron. El akartam köszönni Mr. Blacktől, de mintha a föld nyelte volna el, így komótosan megindultam Charlie után.

Az emeleten két folyosó vezetett két különböző irányba, mi balra mentünk tovább. A folyosót modern, elektromos fáklyák világították meg, különös, ódon hangulatot varázsolva a falak közé. Charlie megállt egy ajtó előtt, letette a bőröndöket, a kezembe nyomta a kulcsot, sarkon fordult, és távozott.

Beléptem a szobába, és nagyot szusszanva nekidőltem az ajtónak. Végigjárattam a szemem az otthoni szobámnál kisebb helyiségen. A széles ágy két embernek is kényelmes lett volna. Az ablak előtt bőrből készült karosszék állt, és meglehetősen réginek tűnt. Mellette egy állólámpa kapott helyet, így rögtön kineveztem olvasósaroknak. A berendezéshez egy íróasztal is tartozott, forgószékkel együtt, a parkettát kissé kopott szőnyeg borította. Az egész szobát belepte valami régies, enyhén fűszeres illat.

Kinyitottam a sarokban lévő ajtót, és felkapcsoltam a villanykapcsolót. Fény árasztotta el az apró fürdőszobát, amelyben zuhanyfülke, mosdó és vécé kapott helyet. Örültem, hogy senkivel sem kell osztoznom rajta.

Visszamentem a szobába, ledobtam magam az ágyra, elővettem a mobilomat, és megpróbáltam térerőt, meg wifit keresni, de nem jártam sikerrel.

– Ne már! – morgolódtam.

Még csak értesíteni sem tudtam a legjobb barátnőimet, Madisont és Alexát, hogy megérkeztem. Apám elszakított tőlük, amikor ide küldött. Madison és Alexa emberek voltak, és nem is sejtették, hogy apám és én mások vagyunk. Velük úgy éreztem magam, mint egy teljesen átlagos tinilány, aki suli után a barátnőivel lóg és fiúkról fecseg.

Nem éreztem fáradtnak magam, ezért elkezdtem kipakolni a bőröndöket. A ruháimat a tükrös, kétajtós szekrénybe akasztottam, a piperecuccot beraktam a fürdőbe.

A következő dolog, amit kiemeltem a bőröndből, a pár könyv egyike volt, amiket magammal hoztam. Egy emberlány és egy vérfarkas szerelmi történetéről szólt, már rongyosra olvastam. Ha apám tudta volna, hogy ilyen könyveket bújok, biztosan a tűzre vetette volna az összeset.

Fogtam a regényt, felkapcsoltam az állólámpát, kényelmesen elhelyezkedtem a fotelben, és teljesen belemerültem a történetbe.

***

Halk kopogásra riadtam fel, nyilván elbóbiskoltam. A holdat nem láttam, de odakint még sötét volt. Odasétáltam az ajtóhoz, és résnyire kinyitottam.

– Szia! – köszönt rám egy lány, aki mögül másik kettő kukucskált felém. – Bemehetünk?

– Gyertek be! – bólintottam, szélesebbre tárva az ajtót.

A lányok beléptek a szobámba, tekintetük körbejárt a helyiségen.

– Engem Grace-nek hívnak – mondta az egyikük.

Még nálam is alacsonyabb volt, csupán sortot és pólót viselt. Ledobta magát az ágyamra, törökülésben elhelyezkedett, aztán beletúrt vállig érő, lila hajába.

– Az ott Emily – mutatott a másik lányra, aki épp leült a fotelbe, és keresztbe rakta a lábát – Melletted pedig Piper áll.

A fekete hajú Piper tetőtől-talpig feketébe öltözött, az ajkában, valamint az orrában piercing fityegett. Amolyan gót csaj lehetett.

A két utóbbi magasabb volt nálam, Piper egész vékony, Emily kicsit teltebb.

– Luna vagyok – mutatkoztam be.

– Honnan jöttél? – kérdezte Grace.

– Los Angelesből.

– Király, egyenesen az Angyalok Városából! – örvendezett, mialatt felemelte a kezét, így a szemem a csuklóján lévő apró, angyalszárnyat ábrázoló tetoválásra tévedt.

Az íróasztalhoz mentem, feléjük fordítottam a széket, és leültem rá.

– Ti mikor érkeztetek?

– Nem sokkal előtted – felelte Grace.

Piper közben leült a szőnyegre, a mellkasához húzta a térdét.

– Szóval ti is… különlegesek vagytok? – tudakoltam, mire mindnyájan bólogattak. – Mit tudtok erről az iskoláról?

– Itt megtanítják nekünk, hogyan használjuk a képességünket – szólt Emily göndör, vörös hajtincsét az ujja köré csavarva.

– És tudjátok már, mi az?

– Már hogyne tudnánk! Miért, te nem? – csodálkozott Grace.

– Dehogynem! Természetesen tudom – füllentettem.

– Figyelj! – hallottam Piper hangját, aki eltűnt a szőnyegről, és az ágyról integetett, Grace mellől.

– Te meg hogy…? – kerekedett el a szemem.

– Láthatatlanná tudom tenni magam, emellett szuper gyorsan mozgok.

Emily sem ült már a fotelben. Már épp kérdezni akartam, hová lett, amikor kinyílt a fürdőszoba ajtaja, ahonnan elegánsan mozogva lépett ki.

– Itt tényleg minden szoba egyforma – szólt unott hangon.

– Hogy kerültél a fürdőszobába? – hápogtam.

– Teleportáltam magam – vonta meg a vállát, és újra leült a fotelbe. – Ez meg mi? – emelte fel a könyvemet.

Felálltam, és odasiettem hozzá. Kinyújtottam a kezem, hogy elvegyem tőle, de eldugta a háta mögé.

– Tudjátok, mit olvas Luna? – fordult a lányok felé. – Egy vérfarkasos könyvet.

Szavait döbbent csend fogadta.

– Kérlek, ne szóljatok róla senkinek! – Ismét kinyújtottam a kezem, és Emily ezúttal átadta a könyvet.

– Ez egy szerelmi történet, semmi különös – magyaráztam, de éreztem, hogy elönt a forróság.

– Semmi különös? Nem tartod furcsának, hogy egy vérfarkas beleszeret egy emberlányba? Vagy talán csíped a vérfarkasokat? – vonta fel Grace a tökéletesen szedett szemöldökét.

– Nem, dehogyis, csupán szeretek olvasni – feleltem. Remegő lábbal visszasétáltam az íróasztalhoz, a könyvet betettem a fiókba.

– Nézd csak, én mit tudok! – szólt Grace.

A két tenyerét felfelé fordította, a szemét lehunyta. Elektromos szikrák pattogtak a tenyerében.

– Vigyázz, mert a végén még felgyújtod Luna szobáját! – figyelmeztette Emily.

Grace kinyitotta a szemét, és kacsintott.

– Te jössz. Mi a képességed?

– Az enyém… A gyógyítás – nyeltem egy nagyot.

– Az uncsi – csücsörített Grace.

Szerencsére nem firtatták tovább, hogy bemutassam a nemlétező képességem.

– Most magadra hagyunk – közölte Grace. – Aludj egy kicsit! Ma nagy nap lesz.

Mindnyájan felálltak, és az ajtó felé indultak.

– Luna – fordult vissza Grace. – Luke-ot lefoglaltam magamnak.

Nevetgélve távoztak a szobámból.

Vajon ki az a Luke?

***

Soha nem aludtam négy óránál többet, most is, mint mindig, korán keltem. Lezuhanyoztam, aztán befontam szőke hajam. Felvettem egy farmert a kedvenc szürke pulcsimmal, beleléptem a széttaposott tornacipőmbe, és lesétáltam a lépcsőn.

Ahogy leértem, nevetést hallottam az egyik helyiségből, ezért arrafelé igyekeztem, közben újra megcsodálva a csodálatos előteret.

Tágas, félhomályos ebédlőbe léptem. A kazettás ablakokon alig jött be fény, ugyanis az üvegek sötétítettek voltak, akárcsak odahaza. A márványpadló fényesen csillogott, a falakat stukkó virágfüzérek díszítették. A teremből több ajtó nyílott, az egyik mögött bizonyára a konyha rejtőzött.

A terem közepén álló asztalnál többen ültek. Egyből felismertem a lányokat, a fiúkkal azonban még nem találkoztam. A társaság vidáman cseverészett, engem észre sem vettek. Megköszörültem a torkom, mire mindenki felém fordult.

– Luna – mosolygott rám Grace. – Hogy aludtál?

– Kösz, jól. – Elindultam az asztal felé.

– Srácok, ez itt Luna. Tegnap éjjel érkezett. Ő itt Luke – mutatott ujjával a mellette ülő fiúra, mire a szőke, Justin Bieberre hasonlító srác kacsintott egyet. – Mason – bökött egy fekete, vállig érő hajú srácra. Ő is gótnak nézett ki, akárcsak Piper. – Nem utolsósorban pedig Caleb – fejezte be Grace a fiúk bemutatását.

A barna hajú srác, akinek az állán gödröcske volt, rám mosolygott.

– Csak ennyien leszünk? – kérdeztem, mialatt leültem az utolsó szabad helyre.

– Nem sokan vagyunk, főleg akik épp tizenhét évesek – szólt Mason.

– Miért pont tizenhét? – néztem rá.

– Tizenhét éves korunk körül jelentkezik a képességünk, de ezt te is tudtad, nem igaz?

Nem firtattam tovább, mert nem akartam, hogy be kelljen mutatni a nemlétező adottságomat. Kinyílt az ajtó, amely mögött a konyhát sejtettem, és egy idősebb, alacsony nő lépett be az ebédlőbe. Kerek arcán mosoly ült, köténye makulátlanul tiszta volt.

– Gyerekek, kértek még valamit? – A szeme megakadt rajtam. – Te vagy az új lány – állapította meg. – Elisabeth vagyok, Charlie felesége. Én főzök rátok.

– Lunának hívnak – mutatkoztam be a nőnek.

– Van valami különleges kívánságod? Étel, amit szívesen fogyasztasz?

A fejemet ráztam.

– Bármit megeszek.

A nő bólintott, leszedte az üres tányérokat, és visszament a konyhába, miközben egy dalt dúdolt.

– Elisabeth és a férje emberek? – fordultam a többiekhez.

– Kellett valaki, aki ellát minket, és erre az emberek a legmegfelelőbbek – közölte velem Caleb. – Itt élnek a kastélyban, nem járnak sehová. Őrzik a titkot.

Fogtam egy szelet kenyeret, vastagon megkentem lekvárral, aztán kávét töltöttem magamnak. A tejért nyúltam, de Caleb megelőzött.

– Majd én töltök neked – mondta, és már csurgatta is a tejet a csészémbe.

– Köszönöm, elég lesz! – emeltem fel a kezem.

Caleb rám vigyorgott, aztán visszatette a tejeskancsót az asztal közepére. Grace és Emily jelentőségteljesen összenéztek.

Miután végeztünk a reggelivel a társaság feloszlott. Grace velem maradt, kézen fogott, és magával húzott. Egy hatalmas, kétszárnyú ajtó előtt megállt, lenyomta a kilincset, és belépett. Rögtön tudtam, hogy a könyvtárba érkeztünk. Súlyos, enyhén dohos illat lengte be a termet.

– Gondoltam, ez tetszeni fog neked. Itt biztosan találsz jobbat annál, amit éppen olvasol.

A polcokon évszámok sorakoztak. Az egyik polchoz léptem, ahol több mai, modern könyvet találtam. Egy távolabbi polcon az ezerötszázhuszonkettes évszám állt. Megdöbbentem, hogy az iskola ilyen régi könyveknek is a birtokában van.

– Mi van az internettel? – fordultam felé.

– Az nincs.

Először azt gondoltam, rosszul hallok, vagy Grace viccel.

– Nincs? – kérdeztem vissza.

A fejét rázta, lila tincsei jobbra-balra repkedtek.

– A mobilodat sem tudod használni, mivel nincs térerő. Az igazgatónak van egy speckó katonai telefonja, azon keresztül kommunikál a külvilággal.

– És mi van a tanulással? Ha valamire rá kell keresnünk?

Széttárta a karját.

– Itt minden információt megtalálsz.

***

Amikor kiléptünk a könyvtárból, Emily és Piper csatlakoztak hozzánk, majd az egész délelőttöt a kastély felfedezésével töltöttük. Annak ellenére, hogy a kastély több mint ötszáz éves volt, mégis a legmodernebb eszközökkel szerelték fel. Az alagsor egyik helyiségében mozira bukkantunk, DVD lejátszóval, vetítővászonnal és párnázott székekkel. A polcokon rengeteg film sorakozott. Leemeltem egyet, hogy lássam, mégis milyen a felhozatal.

– Mátrix. Az egész trilógia – örvendeztem.

– Alkonyat – szólalt meg Grace.

– Horrorfilmekből sincs hiány – ujjongott Piper.

– A horrorfilmekre buksz? – kérdezte Grace, és fintorogva kiöltötte a nyelvét.

– Tudom, mit tettél tavaly nyáron – mélyítette el a hangját Piper, mire nevetésben törtünk ki.

– Az biztos, hogy nem fogunk unatkozni – mondtam.

– Nem bizony – erősítette meg Grace.

A mozi melletti ajtó játékteremet rejtett billiárdasztallal és darts-szal. Tovább haladva edzőtermet is láttunk, de hamar tovább mentünk, a fiúk valószínűleg el lesznek ragadtatva tőle. Megtaláltuk a mosókonyhát, ahol magunknak kell majd a ruhánkat mosni és szárítani. Két mosógép és két szárítógép állt a helyiségben, illetve fonott szennyeskosarak.

A folyosó egy lépcsősorhoz vezetett, ahogy felértünk a következő szintre egy zeneteremet találtunk. A színes, ólomüveg ablakok ezerféle színt vetítettek a terem falára, ahogy a nap rájuk sütött. Különféle hangszerek sorakoztak az asztalokon, a terem közepén zongora állt.

Piper lelkes arccal felkapott egy gitárt, és játszani kezdett rajta, közben halkan dúdolt.

– Piper, ez tök jó! Hol tanultál gitározni? – kérdezte Grace.

– A suli mellett zeneiskolába is jártam – mondta szerényen.

– Játszol más hangszeren is? – tudakolta Emily.

Piper bólintott, letette a gitárt, és a zongorához sétált. Végigsimított a tetején, és valamit suttogott. Leült a zongora előtti székre, mély levegőt vett, a keze mozgásba lendült, a zongora életre kelt. Olyan gyorsan mozogtak az ujjai, hogy alig bírtuk követni. Amikor befejezte csak ennyit szólt:

– Beethoven.

Tovább haladva felfedező útunkon ezúttal lefelé vezetett a lépcsősor, és nemsokára elértük a kastély valaha jobb napokat látott részét. Egy rozsdás tábla hirdette, hogy ez itt a TANÁRI SZÁRNY és TILOS A BELÉPÉS!

– Szóval itt laknak a tanáraink – jegyezte meg Emily. – Már igazán kíváncsi vagyok rájuk.

Visszafordultunk, ismét elhaladtunk a zeneterem előtt, lementünk a lépcsőn, és az alagsori folyosón gyalogoltunk. Már messziről hallottuk, ahogy a fiúk az edzőteremben fújtattak. Caleb épp fekve nyomott, Luke a combját edzette, Mason pedig a futópadon kocogott, amikor odaértünk.

– Vigyázzatok, nehogy túlerőltessétek magatokat! – szólt Grace, mire Luke befeszítette a két karját.

Egy darabig néztük őket, látszott, hogy mindent beleadnak a kedvünkért.

– Van kedvetek kijönni a kertbe? – kérdezte Emily Calebre nézve, mire a fiú még vagy tízszer kinyomta a súlyt, csak aztán válaszolt:

– Tőlem mehetünk.

A többiek is abbahagyták, amit csináltak, aztán kivonultunk a kertbe a hátsó kijáraton keresztül. A kert két oldalát egészen a kert hátuljáig vezető sövényfal vette körül. Egy szökőkút közepén karcsú, női szobor állt kezében kancsóval, amelyből a víz a kör alakú medencébe folyt. Körben fából készült padok álltak.

Mason tüzetesen megvizsgált mindent, benézett minden bokor alá, széthúzta a sövényt, a fák tetejét nézegette.

– Nézzétek csak! Kamerák mindenütt – vakargatta az állát. – Nekem ez furcsa. Itt, ahol a madár se jár…

– Megfigyelnek minket? – kérdezte Piper.

– Szerintem inkább a betolakodók ellen szerelték fel őket – vélekedett Caleb.

– Betolakodók? Ki jönne fel ide a hegyekbe? – kérdeztem.

Mason vállat vont, és a kertben álló kőszobrok egyikét tanulmányozta.

Caleb és Luke leültek az egyik padra, Emily közéjük fészkelte magát. Piper és én tovább sétáltunk, mígnem a kert végében találtunk egy kövekkel körülvett tűzrakó helyet.

– Nézd csak, itt gitározhatnál a tábortűz mellett. Annyira hangulatos lenne – mondtam.

– Igazad van, egyszer kipróbálom.

– Mióta vagy tisztában a képességeddel?

– Ó, már egész kiskorom óta. Amikor bújócskát játszottunk az óvodában mindig én nyertem, mert a többiek sosem találtak rám. Szerencsére az óvónőknek nem tűnt fel. Apám később mégis otthon taníttatott. És te hogy jöttél rá?

Zavarba jöttem, mert igazából nem tudtam, mi a képességem, bár sejtettem, hogy valamiféle gyógyító erőm lehet, mivel kiskoromban a beteg állatok csodálatos módon jobban lettek, miután megérintettem őket.

– Sérült madarakat sikerült meggyógyítanom.

– Az tök jó! – lelkendezett, aztán hozzátette: – Még szerencse, hogy mi gyorsan gyógyulunk. Ha ezzel arra célzott, hogy a képességemnek nem sok haszna van, akkor nem tévedett nagyot.

Visszasétáltunk a többiekhez. Grace a szökőkút szélén üldögélt, kezét a vízbe merítve.

– Ez halálosan unalmas – szólalt meg Luke nemsokára. – Megyünk kajálni?

– Tőlem mehetünk – virult fel Grace arca.

Caleb és Emily felálltak, mi is csatlakoztunk hozzájuk. Mason zárta a sort, szemével folyamatosan a kertet pásztázta.

Az ebédlőben leültem Caleb és Piper közé. Emilynek egy pillanatra felvillant a szeme, de nem szólt semmit.

– Hogy tetszik a kastély? – fordult felém Caleb.

– Csodálatos. Nem gondoltam, hogy ilyen modern itt minden.

– Mire számítottál? Omladozó vakolatra és pókhálókra? – kérdezte Emily, a hangjából gúny áradt.

Nem feleltem, ehelyett bekaptam egy adag krumplit a tányéromról. Elisabeth igazán jól főzött, a marhasült a rozmaringos burgonyával egyszerűen mesés volt.

– Van kedvetek délután biliárdozni? – kérdezte Caleb.

– Nekem van – vágta rá rögtön Emily egy hajtincsét csavargatva.

Luke bólogatott, erre Grace is igent mondott. Piper Mason-re nézett, és a vállát vonogatta.

– Menjünk mindnyájan! – mondta Mason.

A málnatorta után alig bírtam felállni az asztaltól, de a többiek is pilledten kászálódtak fel a székről.

– Találkozzunk egy óra múlva a biliárdteremben! – szólt Caleb.

Emily súgott neki valamit, mielőtt utánunk jött volna az emeletre.

Elővettem a telefonom, aztán leheveredtem az ágyamra. Valóban nem volt rajta térerő, ezért inkább megnyitottam a galériát, és a barátnőimmel készített közös képeinket nézegettem. Madison magas, karcsú, szőke lány volt, Alexa alacsony, ázsiai.

– Hiányoztok! – mondtam a telefonnak.

***

Kétszer is eltévesztettem az utat, mire megtaláltam a játéktermet. Először a mosókonyhában kötöttem ki, másodszor a moziban. Mire odaértem, a többiek már ott voltak, és vidáman beszélgettek.

– Csak nem eltévedtél, Luna? – érdeklődött Emily nyers hangon.

Nem tudtam, mi baja van, hisz amikor megismerkedtünk, rendesnek tűnt.

Kisorsoltuk, hogy ki kivel játszik. Luke és Mason kezdték a biliárdot. Játék közben Grace Luke fenekét figyelte, mialatt a szájába harapott. Eszembe jutott, hogy azt mondta Luke-ot lefoglalta magának, vagyis rákattant a srácra. Engem nem vonzott egyikőjük sem. Emily Calebet kapta partnernek, és mindig úgy helyezkedett, hogy véletlenül hozzáérjen, Caleb azonban fancsali képet vágott. Ekkor rájöttem, miért viselkedett velem így Emily. Féltékeny volt rám, nyilván azt hitte, akarok valamit Calebtől.

Mikor befejezte a játékot, félrehívtam az egyik sarokba.

– Figyelj, Emily! Tudnod kell, hogy engem egyik srác sem érdekel a jelenlévők közül.

– Ezt most miért mondod nekem? – dobta hátra a haját.

– Csak úgy – vontam meg a vállam.

– Caleb sem érdekel? – méregetett.

– Cseppet sem – mondtam, mire nagyot fújt.

Én következtem Piper ellen. Úgy tűnt, már nem először biliárdozik, míg én meglehetősen amatőr játékosnak bizonyultam. Eddig csupán néhány alkalommal játszottam, ezért csúnyán kikaptam, de nem bántam. A játék elterelte a figyelmemet a közelgő tanításról. Már a gondolattól is hevesebben vert a szívem. Kíváncsi voltam a tanárokra, és arra, hogyan folyik a tanítás egy ilyen helyen.

2. fejezet

Szuper képességek

Pár óra alvás után a hallban gyülekeztünk sporttáskával a kezünkben, mivel Charlie még délután felhívta rá a figyelmünket, hogy vigyünk magunkkal sportcuccot. Újfent megcsodáltam a kazettás mennyezetet, a faragott különös mintákkal. A kastély falai enyhén dohos, mégis kellemes illatot árasztottak.

Piper a pólóját húzogatta, Emily a haját csavargatta, Caleb egy energiaitalos dobozt emelt a szájához, Luke és Grace halkan beszélgettek.

Ekkor Mr. Black jelent meg a semmiből arcán sejtelmes mosollyal. Hosszú haját most is lófarokba fogta, mint első találkozásunkkor.

– Kövessetek! – utasított bennünket, és elindult előttünk, mi meg igyekeztünk lépést tartani vele.

Gyéren megvilágított folyosókon gyalogoltunk, lezárt ajtók mellett haladtunk el, míg aztán elértünk a kastély másik szárnyába. Itt kapott helyet az iskola.

Az igazgató beterelt minket az egyik terembe, ahol vámpírok álldogáltak egy csoportban. Azonnal felénk fordították sápadt arcukat, vörös szemük izzott.

– Foglaljatok helyet! – mutatott Mr. Black a székekre, mi meg leültünk.

Az osztályterem teljesen olyan volt, mint bármelyik iskolában. A padok fából készültek, a székek már ránézésre kényelmetlennek tűntek. A tábla és a tanári asztal is úgy nézett ki, mint egy hagyományos iskolában.

A fiúk a hátsó sorba ültek le, így nekünk az első maradt.

– Bemutatom nektek a tanári kart – kezdte Mr. Black. – Kezdjük az egyetlen női taggal! Sokolova professzorasszony történelmet fog tanítani nektek.

A professzorasszony sötét haját feltűzte, az ajkát vörösre festette. Magasan záródó, karcsú alakját kiemelő ruhát viselt.

– Professzor Devlin a fizika, azon belül az elektromosság és a pirokinézis rejtelmeibe fog beavatni benneteket – folytatta Mr. Black, mire egy magas, sötét hajú, meglehetősen jó kinézetű férfi bólintott felénk.

Luke felől egy halk igent hallottam.

Az igazgató már a következő tanára mutatott.

– Professzor Gates a biológia mélységeit tárja fel előttetek.

A férfi kiugró pofacsontjával, és markáns állával akár modell is lehetett volna. Hideg futkosott a hátamon, amikor a szeme megállapodott rajtam.

– Professzor Henderson segít nektek a földrajzi ismereteitek kibővítésében – mutatott a szőkésbarna, szigorú tekintetű férfira. – Nem utolsósorban pedig bemutatnám nektek a sporttanárotokat, Mr. Lee-t. Az alacsony, fekete hajú, ázsiai férfi meghajolt előttünk. – A tanítás mindig naplemente után kezdődik. Csengetés jelzi, ha lement a nap. Onnantól kezdve húsz percetek van, hogy ideérjetek. Kérdés?

– Kapunk órarendet? – kérdezte Luke, aki nagyon lelkesnek látszott.

– Itt van minden, amire szükségetek lesz a tanuláshoz. – Fejével a tanári asztalon elhelyezett holmik felé intett. – Órarend. Könyvek, füzetek, íróeszközök. Ha valaminek utána akartok nézni, a könyvtárat a nap huszonnégy órájában használhatjátok. Sportoláshoz kényelmes ruházatra lesz szükségetek. Egyéb kérdés?

Senki sem mukkant.

– Az órarend szerint Sokolova professzorasszonnyal lesz az első órátok. Az órák között tíz perc szünetetek van. Jó tanulást! – szólt, aztán a többi tanár kíséretében elhagyta a termet.

A professzorasszony bátorítóan ránk mosolygott, és magához intett minket.

– Gyertek a holmitokért!

Odamentünk a tanári asztalhoz, és elvettük a könyveket, füzeteket, egyéb dolgokat. A helyemen lopva beleszagoltam az egyik régi tankönyvbe. Szerettem az antik könyvek illatát, apám is rendelkezett jónéhány régi példánnyal.

Amikor mindenki a helyén ült, a tanárnő megköszörülte a torkát.

– Üdvözöllek benneteket! Kérlek, mutatkozzatok be, és áruljátok el, mi a képességetek!

Grace jelentkezett elsőként.

– Grace Johnson. New York-ból érkeztem. Képességem az elektromosság befolyásolása.

– Emily Carter vagyok Arkansasból, teleportáció a képességem.

– Piper Adams. Chicago. Láthatatlanná tudok válni.

Ezek mind szuper képességek, de mit tudok én? Nagyot nyeltem, mielőtt megszólaltam.

– Luna Constantin vagyok, Los Angelesből – szóltam halkan. – Gyógyítani tudok, illetve szeretnék – tettem hozzá.

A professzorasszony szeme felvillant, de nem szólt semmit.

– Nos, azért vagytok itt, hogy tökéletesítsétek a képességeteket – mondta, és a fiúk felé intett.

– Luke Campbell, egyenesen a napfényes Kaliforniából.

– Lehetne pontosabban? – próbált meg elfojtani egy mosolyt a professzorasszony.

– San Francisco, hölgyem.

– Mi a képességed?

– Tudom a tüzet irányítani.

– Hasznos képesség.

– Caleb Hale. Cleveland. Az időt befolyásolom.

– Pontosan hogyan? – könyökölt az asztalra a professzorasszony, az állát megtámasztotta a kezén.

– Meg tudom állítani, aztán újraindítani.

– Mason Parker, Oklahoma Cityből. Gondolatirányításra vagyok képes.

A professzorasszony összecsapta a tenyerét.

– Ezek mind nagyszerű képességek. Remélhetőleg iskolánk segít abban, hogy minél alaposabban elsajátítsátok, és ha szükség lesz rá, alkalmazhassátok is ezeket a csodálatos adottságokat. – Felállt az asztaltól, és sétálni kezdett a padsorok között. A fiúknak kocsányon lógott a szeme. – Olga Sokolova a nevem. Oroszországban születtem. A dátumot nem árulom el – kacsintott ránk. – Az én szakterületem a vámpírok, a vérfarkasok, illetve egyéb misztikus lények története. Erről fogtok tanulni.

Emily a magasba nyújtotta a kezét.

– Mi van az emberek történelmével?

– Ez egy rendhagyó tanintézet, nálunk más tanítási módszer folyik, mint egy hagyományos iskolában. – Felcsapta az előtte heverő, vaskos könyvet, a levegőben por kavargott. – Akkor vágjunk is bele! Mint ti is tudjátok a legelső vámpír Constantinus volt. Szövetséget kötött az ördöggel az öröklétre, cserébe embereket gyilkolt, akiknek a lelke közvetlenül Luciferhez érkezett. Van itt köztetek valaki, akinek az apja meglehetősen idős vámpír, és bizonyára fejből ismeri ezt a történetet – mondta, miközben egyenesen rám nézett. – Luna, mesélnél nekünk apádról?

Felálltam, nyirkos tenyeremet beletöröltem a farmeromba, mialatt a többiek kíváncsi szemmel vizslattak.

– Apám Lucian Constantin, 1678-ban született, Romániában. III. Vlad havasföldi fejedelem, vagyis Dracula leszármazottja. Valamikor az ezernyolszázas évek végén érkezett Amerikába. Találkozott Abraham Lincoln elnökkel, harcolt a polgárháborúban, átélte a gazdasági válságot, a világháborút. Akkoriban még emberekből táplálkozott. Aztán a hetvenes évek végén megnyitotta a vérbankot, így ezután már nem kellett embereket ölnie.

– Pontosan. Apád ősi vámpír, és jól ismeri a történelmet. Szoktatok beszélgetni erről? – tudakolta a professzorasszony.

– Nem igazán – vallottam be.

– Maga hány éves? – szólt közbe Mason.

– Sose kérdezd meg egy hölgytől a korát! Nem illik.

– Elnézést! – motyogta Mason.

– Kivételesen elárulom. Kettőszáznegyvenhárom vagyok.

A professzorasszony nagyjából harmincnak nézett ki, a beszéde teljesen megfelelt a mai modern szóhasználatnak, orosz akcentusnak nyoma sem volt.

– Annyit még elárulhatok, hogy a többi tanár idősebb nálam. De nem tőlem tudjátok – kacsintott ránk. – Most pedig beszéljünk Constantinusról!

Az óra ezzel kezdetét vette, mindenki érdeklődéssel az arcán hallgatta a nőt. Folyamatosan jegyzeteltem, érdekelt apám származása, mivel nem sokat beszélt a múltjáról. Bár a legtöbb dologról már hallottam, új információkhoz is jutottam.

– Miért kötött Constantinus egyezséget az ördöggel? – kérdezte Emily.

– Egy halhatatlan nő miatt.

Mindnyájan elnémultunk, és feszült figyelemmel vártuk a folytatást. A professzorasszony a hatás kedvéért felállt, lesimította a ruháját, amelyen egyetlen ránc sem volt, és kecsesen lépkedett a padok között.

– Réges-régen, évszázadokkal ezelőtt élt egy csodaszép, halhatatlan nő, Angelina. Hozzá fogható teremtmény nem létezett a földön. Constantinus a húszas éveiben járt, amikor megismerkedett vele.

– Azt hittem, hogy a halhatatlanok vámpírok és embernők frigyéből származnak – jegyezte meg Piper.

– Ne merj még egyszer félbeszakítani! – rivallt rá a professzorasszony.

– Elnézést kérek! – motyogta Piper vöröslő arccal.

A professzorasszony vonásai megenyhültek, aztán folytatta tovább.

– Beleszerettek egymásba, de tisztában voltak vele, hogy a férfi lassan megöregszik, és meghal. A férfi ezt nem akarta elfogadni, ezért megegyezett az ördöggel, aki emberi lelkekért cserébe halhatatlanná tette. Megköttetett az egyezség. Ahhoz, hogy Constantinus teljesíteni tudja az ördög feltételét, és halhatatlan maradjon, vért kellett innia. Az emberek, akikből ily módon táplálkozott meghaltak, a lelkük Luciferhez került. Angelina nem bírta elviselni, hogy a szerelme gyilkossá vált, ezért elhagyta Constantinust, aki ettől kezdve őrjöngő fenevaddá változott. Híre gyorsan elterjedt, az emberek rettegtek tőle. Egy napon egy boszorkány lányát sodorta elé a sors, akit először megerőszakolt, hogy vágyait kielégítse, aztán megharapta, és kiitta a vérét az utolsó cseppig. A boszorkány, amikor ezt megtudta, bosszút esküdött. Egy varázsigével a férfit arra kárhoztatta, hogy soha többé ne lássa a napot. Ez 1327-ben történt. Azt gyanítjuk, hogy Angelina angyal volt, emberi alakban. Bár elviekben az angyalok nem szerethetnek bele emberbe, ő mégis szerette Constantinust, egészen addig, míg az gonosszá változott.

Szavaira felhördültünk. Egy angyal. Vajon még mindig a földön tartózkodik emberi alakban?

***

Óra után rövid szünetet tartottunk, ezért a kopár folyosón ácsorogtunk. A gondolataim folyamatosan az órán hallottakon jártak. Összerezzentem, amikor Caleb mellém lépett, és rágóval kínált.

– Nem semmi apád van. Egy igazi Dracula leszármazott.

Éreztem, hogy az arcomra melegség kúszik fel.

– A te apád nem ennyire idős? – kérdeztem.

– Nem. Csupán kétszáz éves. Amúgy jól kijövünk egymással. A te apád milyen?

– Nem is tudom – kezdtem. – Velem mindig kedves, de hallottam, hogyan beszél másokkal. Parancsolóan, lenézően. Nagyon megviselte anyám halála. Kiskoromban néha mesélt róla, elmondta, mennyire szerette, és sajnálja, hogy nem lehet velünk.

De mi a francot csacsogok ennyit? Nem is ismerem ezt a srácot.

Másrészt jó volt végre megosztani valakivel a gondolataimat. Az emberi barátnőimnek nem mondhattam el, hogy ki az apám, sem azt, hogy ki vagyok én. Annyit tudtak, hogy anyám belehalt a szülésbe, ami igaz is volt.

– Értem – bólogatott. – Nem lehetett egyszerű apádnak édesanyád halála. De miért nem változtatta át?

– Anyám nem akarta.

– Az én apám nem szerette annyira anyámat, hogy megmentse az életét. Engem viszont feltétel nélkül szeret.

– És ezt te elfogadod? Hogy anyádat nem szerette? – vontam fel a szemöldököm.

Caleb erre csak a vállát vonogatta.

– Apám mindent megad nekem, amire szükségem van. Nem hiányzik semmi és senki. Talán csak egy barátnő…

Emily odajött hozzánk félbeszakítva a beszélgetésünket.

– Az én apám háromszáz múlt – dicsekedett.

– Szerintem Luna apja a legidősebb – szögezte le Piper.

– Teljesen mindegy, hogy apáink hány évesek. Itt nem az a lényeg. Azért jöttünk, hogy megtanuljuk a képességeinket kezelni – jelentette ki Grace. – Mesélj nekünk Kaliforniáról! Milyen hely? – fordult Luke felé.

– San Francisco tele van bevásárlóközpontokkal – kezdte Luke. – De persze a legfontosabb az a part. A tenger moraja, a sós levegő, a nap forrósága a bőrömön, a nedves homok a talpam alatt… – Luke tekintete messzire révedt, valószínűleg maga elé képzelte az otthonát.

– Nagy változás lehet ez neked, biztosan nehéz hozzászokni – jegyezte meg Piper.

– Alkalmazkodó típus vagyok – vigyorgott.

Százszázalékosan megértettem Luke-ot, hisz én is a tenger mellől jöttem. Hiányzott a tenger, a sós levegő, sőt az úszómedence is.

***

Időközben lejárt a szünet, visszamentünk az osztályterembe. Épp leültünk a helyünkre, amikor belépett Henderson professzor, a földrajztanár. Szőkésbarna haját hátrafésülte, farmert, inget és sportcipőt viselt. Tekintete még mindig ugyanolyan szigorú volt, mint amikor az igazgató bemutatta nekünk.

– Thomas Hendersonnak hívnak. Az én feladatom az, hogy megismertesselek benneteket a ma élő vámpírok és vérfarkasok tartózkodási területével – kezdte.

A vérfarkasokat csak a mesékből ismertem, na meg az épp olvasott regényből. Kiskoromban a vámpír nevelőnőm sokszor olvasott fel nekem rémtörténeteket a vámpírok és a vérfarkasok közti ellentétekről. Soha nem hittem, hogy valóban léteznek, míg egy napon apám felvilágosított a létezésükről, és a lelkemre kötötte, hogy teliholdkor ne tegyem ki a lábam a házunkból.

Henderson professzor bekapcsolta a vetítőgépet, és az Egyesült Államok térképe jelent meg előttünk. A zöld pontok a vámpírok, a vörösek a vérfarkasok, a sárgák a boszorkányok állandó tartózkodási helyét mutatták. A boszorkányok gondoskodtak a két faj közötti egyensúlyról. Nem fogták egyiknek sem a pártját, sőt a vámpírokat kifejezetten gyűlölték, de ha a segítségüket kérte akár egy vámpír, akár egy vérfarkas, akkor busás fizetség ellenében segítettek. Az emberek jósnőként vagy természetgyógyászként ismerték őket.

– Honnan tudják, merre élnek a vérfarkasok? – kérdeztem.

– Megvannak a forrásaink – jött a válasz.

A térképen megfigyeltem, hogy Los Angelesben sok él belőlük, akárcsak vámpírból.

Lehet, hogy a régi iskolámba is jártak közülük?

A professzor megkérdezte, ki honnan jött, így újra bemutatkoztunk, és kielemeztük a lakóhelyeinken élő vámpírok és vérfarkasok arányát.

– Honnan lehet felismerni a vérfarkast emberi alakban? – tudakolta Luke.

– Ti nem ismeritek fel, csak a vámpírok képesek erre. Valódi formájukban pedig jobban teszitek, ha messziről elkerülitek őket.

– Mi van a képességünkkel? Azt be tudnánk vetni ellenük – szólalt meg Mason.

– Csakis végső esetben, ha a támadás elkerülhetetlen. Nem tudjuk, mit okoz a harapásuk az immortalisok esetében.

– Vámpírokra halálos, igaz? – kérdezte Piper.

– Nincs ellene gyógyír – bólogatott a professzor.

***

A következő szünetben Emily Calebbel próbált társalogni, aki viszont minduntalan felém tekingetett. Kínosan éreztem magam, mert a srác nem volt az esetem, Emilynek viszont láthatóan nagyon tetszett. Az osztályterem előtt hűtőszekrény állt, tele üdítőkkel. Kivettem egyet, és az üveg címkéjén lévő szöveget böngésztem. Grace Luke-kal csevegett, Piper és Mason a falat támasztották egymástól nagyjából három méterre.

Furcsa érzés volt, hogy velem egykorú halhatatlanok és idegen vámpírok vesznek körbe. A gyomrom bizsergett, idegennek éreztem magam közöttük. Apám akarata ellen azonban nem tehettem semmit. Úgy döntött, hogy bedug ebbe az iskolába, hiába tiltakoztam ellene.

Bevonultunk a terembe a következő órára, biológiára. A régi sulimban szerettem ezt a tantárgyat, reméltem, itt sem lesz másképp.

Gates professzor belépett, és körbejáratta a tekintetét rajtunk. Engem kicsit hosszabban nézett, mint a többieket, aztán leült a székére.

A szokásos bemutatkozás után jegyzettömböt, egy üveg tintát és lúdtollat rakott az asztalra. Kinyitotta a füzetet és írni kezdett bele. Ahogy a toll hegye sercegett a papíron, felállt a szőr a hátamon.

– A nevem Richard Gates, nektek csak professzor Gates. Az emberi agy érdekes szerv, sokat tudunk róla, mégsem eleget. Vannak olyanok, akik az agy hullámaira hatva irányítani tudják az illető tetteit. Mason? – nézett a fiúra. – A te képességed a tudatkontroll.

– Még csak az alapoknál tartok – szólt halkan a fiú.

– Nem számít, ki milyen szinten van. Azért vagytok itt, hogy elsajátítsátok a képességeteket. Kérlek, tegyél egy próbát Piperrel! – A lány láthatóan elsápadt, mire a professzor elnevette magát. – Ne aggódj! Nem hagyom, hogy olyasmire kényszerítsen, ami kellemetlen helyzetbe hozna a többiek előtt.

Piper nagyot nyelt. Mason a lány felé fordult, és lehunyta a szemét. Senki sem pisszent. Piper hirtelen megmerevedett, megfogta a tankönyvét, és a földhöz vágta.

– Nagyszerű! – kiáltott fel Gates professzor.

Mason bocsánatkérően nézett Piperre, aki újra a maga ura volt, amikor lehajolt a könyvéért.

– Próbálkozzunk tovább! – A professzor Luke-ra mutatott.

Mason újra lehunyta a szemét, Luke megfogta a pólója alját, és elkezdte felfelé húzni. Gracenek majd’ kiesett a szeme, amikor elővillant a srác köldöke.

– Elég lesz! – szólt a prof, mire Luke elengedte a pólót.

– Mikor kezdődött? – fordult a professzor Mason felé.

– Fél éve. Sorba álltam egy gyorsétteremben, de voltak előttem még hárman, én azonban nagyon éhes voltam. Az előttem lévő srácra meredtem, azt kívántam, bárcsak kiállna a sorból. Megmerevedett a háta, kilépett a sorból, és elment. Ezt eljátszottam a másik kettővel, náluk is működött.

– Értem. Azért még gyakorolni fogunk. – Lapozott egyet a füzetében. – Luna – mondta ki a nevem, amitől összeszorult a torkom. – Te gyógyító vagy.

– Én…, nem is tudom. Még sosem… – dadogtam.

– Luna, ne ess pánikba! Mint már mondtam, gyakorolni fogunk.

– De hogyan gyógyítson, ha nekünk pillanatok alatt begyógyul a sebünk? – kotyogta közbe Grace.

Vámpíroktól örökölt tulajdonság volt, hogy ha megvágtuk vagy lehorzsoltuk magunkat, a seb pillanatok alatt begyógyult.

– Azonnal visszajövök – szólt a professzor, és elhagyta a termet.

Nem telt el tíz perc, és visszatért egy labradorral a nyomában. Szikét vett elő a táskájából, és megvágta a kutya mancsát. Nem túl mélyen, de a szegény állat keservesen felvonyított.

A szívem elfacsarodott az állat nyüszítésétől. Tanácstalanul néztem a többiekre.

– Csináld! Gyógyítsad be a sebet! – szólt rám Mason.

– Charlie nem lesz boldog, ha a kutyáját sérülten adom vissza – jegyezte meg a professzor.

A tenyerembe vettem a kutya mancsát, lehunytam a szemem, és közben arra gondoltam, hogy a seb összeforr. A kutya ragacsos nyelvét éreztem az arcomon, mire kinyitottam a szemem. Meglepődve vettem tudomásul, hogy a vágás eltűnt, mintha nem is létezett volna. Nem számítottam rá, hogy sikerül. A többiekre néztem, akik bátorítóan mosolyogtak rám.

A professzor kinyitotta a terem ajtaját, mire a kutya farkcsóválva elszaladt.

– Látod, működik. Talán eddig nem akadt lehetőséged arra, hogy használjad a képességed – mondta Gates professzor. – Sebaj! Találunk megoldást arra, hogy gyakorolhass.

Szünetben a többiek körbeállták Masont, hogy kifaggassák a képességéről, ő pedig lelkesen mesélte a korábbi élményeit.

Egyedül toporogtam a folyosón. Zavart, hogy az én képességem nem olyan menő, mint Masoné vagy a többieké.

Caleb elém állt, egyik kezét a vállamra tette. A tenyere kellemesen meleg volt.

– Ne szomorkodj! Minden képesség fontos. Tutira hasznát fogod venni valamikor.

– Azt kétlem – csóváltam a fejem.

– Mutassak valami érdekeset? – kérdezte, és a válaszomat meg sem várva felemelte a kezét. Körülöttünk mindenki megdermedt, csak mi ketten maradtunk mozgásban. Eltátottam a számat.

– Mi történik? Miért nem mozdulnak meg a többiek?

– Megállítottam az időt.

Megemelte a kezét, mire a többiek ugyanúgy folytatták a társalgást, senkinek sem tűnt fel Caleb mutatványa. Emily felénk nézett, és bosszús arccal odajött hozzánk.

– Caleb, nem érdekelnek Mason történetei?

– Még hallgathatom eleget – felelte a fiú.

Emily fújt egyet, aztán sarkon fordult, hogy visszamenjen a többiekhez.

Nem sokkal később folytatódott a tanítás. Egy sötét hajú férfi lépett az osztályterembe, vörös szemével végigpásztázott rajtunk.

– A nevem Alexander Devlin professzor. Azért vagyok itt, hogy megmutassam nektek, mire képes a fizika. Különösen az elektromosságra és a pirokinézisre fogunk kitérni. Ketten közületek olyan képességgel rendelkeznek, ami hasznos lehet, ha meg kell védenetek magatokat.

Csodálkozva néztünk a professzorra. Senki sem említette eddig, hogy a képességeinket a saját védelmünk érdekében kell használnunk. Ki akarna minket bántani?

– Grace és Luke. Kérlek, gyertek ide! – szólította őket, mire felálltak, és a professzorhoz siettek. – Grace, te az elektromosságot tudod manipulálni, igaz? – A lány bólintott. – Mutasd meg!

Grace felfelé fordította a két tenyerét, és lehunyta a szemét. A tenyerében elektromos szikrák kezdtek pattogni.

– Nagyon jó! – mondta a professzor, mire Grace kinyitotta a szemét. – Lesz majd lehetőséged a szabadban gyakorolni, ott nagyobb tér áll a rendelkezésedre. Luke, most te jössz – fordult a fiú felé.

Luke összedörzsölte a két tenyerét. Amikor szétnyitotta lángnyelvek csaptak fel belőle.

– Elég is lesz! Nem akarjuk, hogy felgyulladjon a kastély, igaz?

Grace és Luke visszaültek a helyükre, a professzor pedig elkezdte az előadást.

Grace irányítja az elektromosságot, Piper láthatatlanná tud válni, Emily teleportációra képes, Mason befolyásolni tud másokat, Luke tüzet csihol a tenyerében, Caleb pedig megállítja az időt. Remek! Én meg csupán gyógyításra vagyok képes, amire a halhatatlanoknak nincs szüksége. Irigy voltam rájuk, amiért nekem nem volt ilyen menő képességem. A kezem ökölbe szorult, a legszívesebben belebokszoltam volna valamibe. Annyira elmerültem a gondolataimban, hogy már csak azt vettem észre, amikor a többiek felálltak.

– Luna? – szólt Grace. – Minden rendben?

– Persze. – Felálltam, és kimentem a többiek után.

Az utolsó óránk sport volt, ezért átmentünk a tornaterembe. A fejem már zsongott a sok tudnivalótól, és kezdtem elálmosodni. Nem éreztem semmi kedvet ehhez az órához.

A lányöltözőben felvettem a sporttáskában magammal hozott pólót, sortot, sportcipőt. Lófarokba kötöttem a hajam, hogy ne zavarjon az órán. Közben a többiek is átöltöztek.

Mire a lányokkal beléptünk a tornaterembe, a fiúk már a bordásfal előtt álltak, szintén pólóban és sortban. Calebnek szépen kidolgozott, izmos karja volt, Luke-nak sportos vádlija, Mason viszont túl soványnak tűnt.

Megérkezett Mr. Lee, aki alig volt nagyobb az én százhatvankét centimnél.

– Kezdjük egy kis bemelegítéssel! – mondta, enyhe akcentussal. – Fussatok húsz kört!

A fiúk rögtön elindultak, mi meg követtük őket. Sosem szerettem futni, de igyekeztem felvenni a többiek ritmusát. A huszadik körnél már rendesen kapkodtam a levegőt.

Ezután fekvőtámaszt kellett nyomnunk, és felüléseket csinálnunk. Nem voltam épp a legjobb formámban, de szerencsére tőlünk nem követelt annyit, mint a fiúktól.

– Mixed martial arts-ot, azaz különböző küzdősportok keverékét fogjátok tanulni tőlem.

– Miért van szükségünk erre? – kotyogta közbe Piper. – Ki ellen kell küzdenünk?

A fiúk lesújtóan néztek rá.

– Ti különlegesek vagytok. Félig emberek, félig vámpírok. Biztos vagyok benne, hogy életetek során találkozni fogtok olyanokkal, akik ki akarnak használni benneteket. A képességetek csodálatos dolog, de azzal nem tudjátok minden esetben megvédeni magatokat. Amit itt tanulunk, az elsősorban önvédelemre szolgál.

– Megpirítom, mielőtt közel jön hozzám – vágott fel Luke.

Mr. Lee a másodperc töredéke alatt Luke mögött termett, és a nyakát szorongatta, aki a kezével hadonászott, jelezve, hogy nem kap levegőt.

– Mit csinálsz akkor, ha nem látod az ellenfeled, mert hátulról támad rád? – kérdezte gúnyosan Mr. Lee, aztán elengedte a fiút, aki köhögni kezdett. – Értitek már, miért van erre szükség? – Egyöntetűen bólintottunk. – Remek! Ma a kung fu alapjait tanuljuk meg.

Mire véget ért az óra, sajgott minden porcikám. Éreztem, hogy izomlázam lesz, de a többiek is eléggé elgyötörtnek néztek ki. Át sem öltöztünk, a sportcuccunkban vonultunk vissza a szobáinkba.

***

Beálltam a zuhany alá, és hagytam, hogy a forró víz ellazítsa az izmaimat. Mialatt a víz végigfolyt a testemen, visszagondoltam a mai napra. Nem volt egyszerű. Új osztálytársak, új tanárok, újabb tények a vámpírokról és a vérfarkasokról. A képességem használata.

A tudat, hogy nekem volt a leghasználhatatlanabb adottságom, kicsit elszomorított.

Talán nem is illek közéjük, és ha erre rájönnek, ki fognak közösíteni. Onnantól pedig magányos leszek.

Fürdés után bekentem magam testápolóval, majd vártam egy kicsit, amíg beszívódik a bőrömbe. Felvettem a pizsamámat, befeküdtem a túlságosan nagy ágyamba, és az államig húztam a takarót. Pár perc múlva megszűnt körülöttem a külvilág.

3. fejezet

A tenger morajlása

Mire felébredtem, a nap már magasan járt, a mobilom tizenegy órát mutatott. A reggeliről lemaradtam, reméltem, hogy Elisabeth a későn kelőknek is ad valamit enni.

A tanáraink nagy valószínűséggel aludtak, mivel a vámpírok gyűlölték a nappalokat, tekintve, hogy szénné égtek volna a napon. Mivel már ismertem a legelső vámpír történetét, megértettem, miért alakult így, miért nem járhattak nappal a szabadban. A boszorkány átka miatt.

Megfésülködtem, felvettem egy rövidnadrágot, egy pólót I Love LA felirattal, belebújtam a tornacipőmbe, aztán Grace szobája felé vettem az irányt.

Bekopogtam, de semmi válasz nem érkezett. Még egyszer kopogtam ezúttal hangosabban. Lépteket hallottam, az ajtó enyhén nyikorogva kinyílt. Grace bugyiban és pólóban állt előttem, a haja kócosan lógott a vállára.

– Luna – dörzsölte a szemét. – Hány óra van?

– Fél tizenkettő – feleltem.

– Korán van még – ásított. – Gyere be!

Beléptem a szobájába. A sportruházata a földön hevert, valószínűleg tanítás után csak levetkőzött, és beesett az ágyba.

– Lezuhanyozok. Addig légyszíves szellőztess ki!

Bevonult a fürdőbe, én pedig kitártam a sötétített üvegű ablakot. A gyönyörű hátsókert tárult a szemem elé, míg az én szobámból a kastély elülső részét lehetett látni. A szökőkútban halkan csobogott a víz, a napsugarak megcsillantak a víz felületén. Eszembe jutott az otthonom, mélyet sóhajtottam. Hiányzott a tenger morajlása, a párás, sós levegő. Bár az igazat megvallva, a hegyi levegőt is kezdtem megkedvelni.

Grace hamarosan kijött a fürdőből, csupán melltartót és bugyit viselt. Gyümölcsös parfümillat lengte körül.

– Kimegyünk sétálni a kertbe? – böktem a fejemmel az ablak felé.

– Neked nincs izomlázad?

Eddig észre sem vettem, de a karom és a combom valóban fájt egy kicsit.

– Picit, de túlélem.

Grace felvett egy sortot és egy pólót I Love NY felirattal. Mikor megláttam, mindketten nevetésben törtünk ki.

– Le sem tagadhatjuk, honnan jöttünk – mondta.

Először Piper szobájába kopogtunk be, megkérdeztük tőle, kijön-e velünk, de azt mondta épp dolgozik valamin. Emily grimaszolt, amikor meglátott, és kijelentette, hogy még pihenni akar. Végimért tetőtől-talpig, éreztem, ahogy a tenyerem nyirkos lesz. Nem értettem, miért nem kedvel.

A nap ragyogóan sütött, de mivel a hegyekben voltunk, a levegő kellemesen hűvös maradt. A szökőkút széléről madarak rebbentek fel, amikor odaértünk. Leültünk az egyik, vörösre festett padra.

– Gyönyörű itt! – sóhajtottam.

– Nekem túl csendes a nagyváros után – felelte Grace.

– Mi amúgy is a tengerparton laktunk, messze az emberektől. Már megszoktam a csendet. A barátnőim, Madison és Alexa viszont irtóra hiányoznak – szontyolodtam el.

– Nekem is hiányzik a legjobb barinőm. Már oviba is együtt jártunk. Sophie-nak hívják.

Pár percig mindketten hallgattunk. Grace nagyot sóhajtott, lábával a pad alatti kavicsokat rugdosta.

– Madison, a barátnőm egyszer beugrott a medencébe, és elhagyta a bikinifelsőjét. Felváltva merültünk le a medence aljára, és kerestük a melltartót. Végül én bukkantam rá. – Az emlék mosolyt csalt az arcomra.