Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Ványai Fehér József, 2025
© Napkút Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6759 66 5

A kék madár

Egy vasútállomás parkolójában ücsörgök az autóban. Maga az épület késő szocreálos, klinkertégla és alumínium nyílászárók, télen hideg, kifagynak az utazni vágyók, nyáron pedig megfőnek a kánikulában. Ajtók és ablakok ötcentis hézagokkal huzatolnak évszaktól függetlenül. Most tavasz van.

Nincs más dolgom, mint bámészkodni, nincs munkám. Várok valamire (valakire?), de nem érkezik. Nem megyek korán haza, kiver az asszony. Azt hiszi, dolgozom.

Felfigyelek egy galambra. Balkáni gerle? Mégis inkább a ritka kék galamb Nyugat-Ázsiából. Nem vagyok profi galambász. Mint az őrült, jár fel s alá a korláton túl, de még a sínek előtt, a zúzalékon. Forog a saját tengelye körül, megkerüli az oszlopot, madártól szokatlan dolgokat művel. Megpihen, kisvártatva kezdődik elölről az egész, de felrepülni eszébe sem jut.

Megkergült ez, vagy beteg? Miért nem száll fel, amikor másfél méterre zúg el tőle a pesti gyors?

A feje felé egyre lilásabb tollazatú madár nyakát előre-hátra mozgatva csak megy és megy. Úgy járatja a fejét, ahogy a vadgalamb hímje szokta csinálni párzás előtt. De az én hibás jószágom nem párzani akar, mert nincs kivel, mivel. Csak jár, mint a motolla, csak fut és fut, mint az üldözött.

Migráns tollas?

Úgy szaporázza lépteit, mint valami talajon fészkelő haris, mintha a föld lenne az otthona, nem az ég. De ez nem haris, nem bíbic vagy pacsirta, leginkább mégis galamb fazonja van.

A háttérben, a síneken túl, a nádas fölött egy ragadozómadár köröz, innen képtelen vagyok megállapítani, sas-e, vagy sólyom, esetleg héja. Aztán minden bizonnyal valami fészekre rabol rá, mert látom, hogy mozognak a nádszálak. Nem akarom belemagyarázni, de lehet, hogy a megbolondult pária fészkére. Az is lehet, hogy nem, csak a fantáziám.

De hol lehet a párja? Ilyenkor tavasszal, mint ahogy a népdal mondja, minden madár társat választ, ez pedig olyan egyedül van, legalábbis itt és most, mint az ujjam.

Aztán egyszerre csak tőle szokatlan dolgot művel, hirtelen felrepül mégis. Olyan négy-öt méter magasra, szinte kilövi magát. De nem vízszintesen vagy ferdén, hanem függőlegesen, mint egy helikopter. Egy pillanat, és ámulok megint, mert madaram ebből a magasságból földhöz veri magát, a tompa puffanást is hallom. Pár másodpercig nem mozdul, lent marad.

Elterelő hadművelet, a fiókáit mentené?

Bolond világ, ilyet még nem láttam. Megdöglött, vagy él még? Öngyilkos madár? Egyáltalán: állatoknál értelmezhető a fogalom, hogy szuicid hajlam? Fogalmam sincs.

Ledöbbenve bámulok.

Egy perc is eltelik, mire ott lent mozgás támad, öngyilkos madaram fészkelődni kezd, mintha mi sem történt volna. Pedig történt, az esés utáni jókora nyekkenés itt cseng a fülemben.

De csodák csodájára nem múlt ki, megrázza magát, megcsipkedi önnön begyét, csőrével megigazítja tollazatát, utána kezdi elölről az egészet. Mint a bolond, futkorászik megint előre és hátra, pörög, és közben mozgatja a fejét. Begolyózott, mondják az olyan emberre, aki elvesztette az uralmát a cselekedetei fölött.

De mit mondanak egy behülyült tollasra? Pszichés eset, nem való a normális, kétlábú és repülő állatok rendjébe?

Halvány dunsztom sincs.

Nem nézem én ezt az önkínzást tovább, elfordítom a slusszkulcsot, indexelek, és óvatosan elhajtok a tett helyszínéről. Nincs lelkierőm tovább foglalkozni a szuicid Csőrrel, ahogy közben magamban elneveztem új ismerősömet. Nem várom ki a végét, törődjön vele más, nem az én megkopott idegeimnek való már ez a lehangoló látvány. Nem vagyok tovább kíváncsi egy minden bizonnyal megbomlott elméjű, habár vitathatatlanul Istentől származó teremtmény egzaltált gyakorlataira, kiveszett belőlem a szolidaritás.

Másik parkolót keresek a városban, ahol tovább űzhetem kisded játékaimat: újságolvasást, tippmixelést, csinos nők nézegetését zavarba hozásig. Haza még nem megyek, ahhoz korán van. A nejem és a fiam azt hiszi, dolgozni járok, és én nem akarok nekik csalódást okozni.

A Jézuskára várva

Idősebb Márton lesöpörte pufajkájáról a havat, bakancsát kétszer is odaverte a lábtisztítóhoz. Vastag ujjai karácsonyi lapot tartottak, amelyen megtervezett ünnepélyességgel két szál gyertya lobogott.

–Nem jön a fiad! Valami koncertre utazik Lengyelországba, Varsóba! Fontosabb az!

Mártonné hitetlenkedve bámult az urára. Hiszen az lehetetlen! Eddig mindegyik karácsonyt, szilvesztert, húsvétot itthon töltötte Marci fiuk, pedig már nyolcadik éve tanul idegen városban, Mezőváradon. Előbb a gimnáziumban, aztán az egyetemen. Mi történhetett ezzel a gyerekkel? Olyan kötelességtudó, otthonszerető volt mindig…

–Ez a kölök! Koncertezni Varsóban, arra van esze! Minket meg egyen meg itt a penész!

Binges Mártonné idegesen berontott a konyhába. Mérgében szívesen kidobálta volna az asztalon sorjázó kalácsokat, mákosat, diósat, a hókifliket, lepényeket, a pogácsákat. Gondolatban, szívében a megcsalatott bosszúvággyal öklözte a gerezdekre szeletelt sült tököt, kisfia kedvencét, öntötte ki a tálból a tojásnyi diószemeket.

Már nem vártak sokat a sorstól, Marciba vetették minden bizodalmukat. Ha végez, megnősül, hazaköltözik, unokáik lesznek, akiket majd tologathatnak a babakocsiban végig a főúton. Nehezen indult az életük, az öreg cselédkedett gyerekként és kamaszként, megutálta a vagyonos embereket, eleinte hitt a szocializmusban, Kádárt apánknak hívta, és tetszett neki, hogy a krumplileves legyen krumplileves. Belépett a téeszbe, kockaházat épített fürdőszobával és lehúzható vécével, amit főleg ahhoz képest érzett előrelépésnek, hogy annak idején hatan aludtak a sutban. Nem értettek a politikához, Antalltól ugyanazt várták, mint Kádártól. Ha rendszerváltás után nem mennek mindketten nyugdíjba, szűkösebben élnek, mint a hatvanas években, de így szerencsésen megúszták. Nem érezték magukat a kapitalizmus nyomorultjainak.

Az asszony belépett a pártba, többször tanácstagnak választották – a rendszerváltáshoz közeledve mégis megtalálta a szekrény mélyén a Bibliát és a szentképeket. Emlékezett a régi telekre, amikor arra várt, hogy mikor jön el a Jézuska a majorságba, s vonja be kívül-belül a tanyájukat a láthatatlan szeretet.

***

A fiúval suhant az intercity, át a behavazott tájon. A mozdony teste magabiztosan hatolt az ismeretlen éjszakába, a kialvó-felvillanó fények, a lebegő, testetlen száguldás már a jazz és a hiphop izgató lüktetését idézte. A sok okos, csillogó homlok a vagonban, mind az ő tankörtársai, akiknek hosszú rábeszélésére hagyta magát elcsábítani erre az útra. Szemben vele Ildikó, ez a rejtelmes bölcsész, aki sohasem néz rá, és ez gyanús, sőt idegesítő…

Marcit lelkiismeret-furdalás kínozta az elmulasztott látogatás miatt, sajdította szívét a nosztalgikus hangulat, a lustító szobameleg, a tárgyak és bútorok alkalomhoz illő jósága. Szinte fájt, hogy erre a két napra nem tespedhet vissza gyermekkora illúziójába, mint dédnagyanyja foteljébe, amikor még a szeretet és a gyűlölet egyértelműnek tűnt fel, a kert és a ház reggelente meghódítható, külön kis világnak…

Magnóból nyomult a zene, nem zavartak senkit, csupán ők utaztak a vasúti kocsiban, a kalauz mélyen aludt.

–Ez egy igazi Carpenter – préselte ki a száján a szavakat Ildikó, s tagadhatatlan izgalom ült ki az arcára.

Marci nem vallotta be, fogalma sincs, ki az a Carpenter, otthon magyar nótákat hallgattak a Kossuthon és a tánczenei koktélt, zavarában inkább úgy tett, mintha a tájat bámulná. Szúrták szemét a végtelen fehérségen fel-felvillanó, piros tetős házak, a téli napkorong ritka tűzzel sárgállott a látóhatár hidegkékjén…

Rágyújtottak, a füst azonnal körbefonta, egymáshoz préselte őket, hiába tartották messze testüktől a kézzel sodort cigarettákat.

Megint távolodott barátaitól, újra bűntudatot érzett elodázott hazautazása miatt, gyötrelmet mostani könnyelműségéért, a zsongító dohányillatért, hangos jókedvükért… De nem akart ünneprontó lenni. Máshol járt, de vitte a vonat.

Erre a karácsonyi utazásra még évek múlva is emlékezett, bár az idő az emléket messze sodorta, mint a kárpáti szél a fagyos havon az ősz itt ragadt faleveleit. Ildikó sohasem lett az övé, csupán egyetlen titkos csókot váltottak bevodkázva a krakkói vár kockakövein állva. A lány már az egyetem utolsó évében a legvagányabb tanársegéd, Klatsmányi szeretője lett, amiről mindenki tudott, hiába igyekeztek elterelni a társaság figyelmét. Diploma után Marci hazaköltözött, tanári állást vállalt a szomszédos Ködmönösön, megnősült, óvónő feleségétől két gyermeke született, egy fiú és egy lány. Élete nehezebb időszakában alkohollal próbálta gyógyítani kezdődő depresszióját, de aztán megtért, magáévá tette Jézusi tanait, és már csak a családjának élt.

***

Otthon az ünnep karcsú gyertyái lobogtak vádlón. Az öregek ültek a tévé előtt, mint két csínytevő, fegyelemre intett kölyök. Mártonné elviselhetetlennek találta a család csonkaságát. Kicsit meghalt számára ezen a Szentestén a fia. A ruhásszekrény mélyéről barna dobozt vett elő, amelyben a régi fényképeket tartogatta. Szokása volt ez, ha becsapták, megbántották, megházasodott vagy meghalt, szült valaki az övéi közül, múltidéző összegzést készített a fotói közt.

–Itt még milyen szófogadó volt ez a csavargó! – bökött egy gyerekkori képre, amelyen Marci biciklin ülve, egyik lábát a falhoz támasztva bámult az objektívbe.

Elérzékenyült.

Idősb Márton zavartan köhécselt.

–Ugyan, anyukám! Nem gyerek már…

Egymásra csöppet sem haragudtak. Törtek a kalácsból, ittak hozzá egy pohár vörösbort, aztán lefeküdtek.

A szoba lassan elcsöndesedett, s ők kéz a kézben aludtak el, talán még álmodtak is. Már nem hallhatták a függönylebbentő szellőcskénél is halkabb, puhább szárnysuhogást, amely éteri üzenetet közvetített valahonnan nagyon messziről.

Hosszú Jóska Mezőtúrról

Előbújt a napocska, hát Hosszú Jóska is előjött fészkéből, mezőtúri lakásocskájából. Nevét onnan kapta Hosszú Jóska, hogy magasabb az átlagosnál, veri a 180-at, míg az átlag magyar és a jazig típusú túri férfi olyan 170 körüli. No, nem jazig Hosszú Jóska, sokkal inkább cigány származású, de most ez egyáltalán nem is érdekel minket.

Jóska haja koromfekete, fekete a bajuszkája és az állandó borostája, s mindez fiatalos külsőt kölcsönöz neki, bár már negyven körül lehet, mégsem fog rajta az idő. Vállán batyu, mint annak idején a vándorlóknak, szívében egyformán, fele-fele arányban optimizmus és keserűség. S ami csak másodszor tűnik fel a nézelődőnek, holott Jóska leglényegesebb megkülönböztető jegye minden időben: örökké mezítláb, térdig felgyűrt gatyaszárral, vastag gyolcsingben, madzaggal felkötött nadrágban sétálgat Mezőtúr főutcáján, s minden beugróba be-benéz.

Persze, csikket keres, mert szenvedélyes dohányos. De másnak is örül, lett légyen a talált tárgy bármi, csak hordozzon Jóska számára valami kis értéket.

Igen, mezítláb, lehet március vagy augusztus, s kapaszkodjanak meg, akár enyhébb december vagy január is. Mezítláb, ahogy a Felettünkvaló megteremtette az embert, Hosszú Jóska legalább a láb szintjén ragaszkodik az ősi csupaszsághoz az Úr 2017-es esztendejében, s visszamenőleg immáron évtizedek óta.

Mezőtúri ismerősömtől hallottam, hogy akkor már tényleg elég nagy a hideg, akár mínusz tíz-húsz fok is lehet, ha Hosszú Jóska zoknit húz, s úgy megyen a fagyos úton. Zoknit, és nem cipőt vagy csizmát, mert a megalkuvás s az elvek feladása nem hozzá illő cselekedet. Egy piacozó mesélte, hogy egyszer az árusok megszánták Jóskát, s egy szép pár cipővel ajándékozták meg. Megköszönte és elfogadta az ebadta, aztán a batyujába süllyesztette, mert felvenni esze ágában sem volt, s eloldalgott. Legközelebb megint mezítláb ballagott a piaci kofák között, akik ugratva kérdezgették:

–Jóska, hová tetted azt a minőségi lábbelit, amit a múltkor adtunk neked? Elsinkófáltad?

–Eladtam – érkezett a tömör válasz foghegyről.

Ilyen egyszerű ez. Amire nincs szükség, szabadon értékesítendő.

Egyszer az ügyészséghez közel találkoztam Hosszú Jóskával, láthatóan indulatos volt, a hatóság emberei felmérgelhették. Kezében rozsdás vaspálca volt, melyet aztán egy hirtelen mozdulattal eldobott a törvény épülete felé, mint egy dárdát. Szerencsére nem lett baj belőle, ember nem járt a közelben, a bot vagy tíz méterre landolt az atléta lábától, s vagy harmincra a törvény házától. S cefetül káromkodott hozzá, nem értettem, hogy mit, de cifra volt, az biztos, a lelke legmélyéről jött.

Nyilván az ilyesmikért szokott megtörténni, hogy a nagy dobót olykor kivonják a forgalomból, s egy ideig nem lehet látni. Mert hogy felfázott volna, azt kizárnám, olyanra még nem akadt példa pályafutása során.

Máskor a ruházati gyűjtőláda előtt álldogál Jóska, várja és lesi, mit tesznek bele. Múltkor télikabátot halászott, magához mérte, visszadobta. Ami nem jó, nem kell, hisz nem önző ő, legyen a másé. Egy csinosabb nadrágot vagy rávaló inget viszont habozás nélkül magáévá tesz.

Ha felmérgelik, azért tud ő goromba is lenni, hajjaj! Múltkor a buszmegállóban várakozó fiatalok megjegyzést tettek rá, mármint az aszfalton csúszkáló csupasz lábára, és kinevették. No, ez nem esett jól neki, nem szereti az ilyesmit, ha taknyos kölykök kiröhögik, hülyére veszik. Először csak szúrós szemmel nézett rájuk, majd percekig figyelte őket sündisznóállásból, végül aztán kibukott belőle:

–Ne szemétkedjetek velem!

Hát, ennyi. Így gondolja Jóska a szólásszabadságot, és egyáltalán: a szabadságot.

Mert ő a legszabadabb ember, akivel mostanában találkoztam széles e világon.

Hosszú Jóska Mezőtúron.

Nemtudomka feltámadása

Mikor Nemtudomka felnőtt lett, és már Nemtudomka úrnak szólították, gondolt egy merészet: mivel megunta a sok repülést, léghajójával egy számára ismeretlen város középkori főterén landolt. Nagy napra virradt a növekvő század. Nemtudomka rögtön evett is egy tejfölös lángost az óvárosi piactér üzletsorán, szivacsbabát lőtt a félsüket Albert Black céllövöldéjében, a szárazkapu-bejáróban kis adag repülősót vásárolt, mert az menet közben, még odafönt kifogyott a készletéből.

Később szerelmes lett, megnősült, másfél szemesztert elvégzett az egyetemen, Suzuki személygépkocsit vásárolt, és esténként büszkeséggel vegyes elégedettséggel locsolgatta a zöldségeskertjét.

Telt-múlt az idő, Nemtudomka kicsit meg is hízott, s ha laptopja előtt ücsörgött, egyre gyakrabban jutottak eszébe a Többiek.

Egyik reggel váratlanul különösen furcsa, már régen tapasztalt, torokszorító érzés hatalmasodott el rajta. Szűknek és rohadtnak érezte egész mostani életét, a várost felül is zárt medencéhez hasonlította, önmagát pedig valaki más karikatúrájának vélte. Csapot-papot maga mögött hagyva kirohant a ligetbe, kikaparta az elrejtett léghajót, áthúzta a korábban felvonulási térként használatos, hatalmas területre, és szaporán verő szívvel, verítékezve dobálni kezdte a homokzsákokat.

2021-ben, az egyik magas fekvésű, zárt kárpáti medencében (egészen pontosan a Háromszéki-medencében) havasi pásztorok gyermekeként született újra Nemtudomka, akit ott Szent Kölyökként tiszteltek.

–A távoli délről került ide, citromfa ágáról? – tanakodtak a bölcsek, mert a bőre olyan sárgának és fonnyadtnak tetszett, mint az öreg citrom héja.

Csak a messziről jött idegenek sejtettek valamit, eljövetelről és megváltásról fecsegtek, nyelvük gyanúsan feszülő ínyvitorlájukhoz tapadt.

–Mindez valamikor már megtörtént velünk – tanakodtak a vének –, de mára fölösleges mozdulataink kiküszöbölődtek.

–Az ember legyen is az, és csak az, ami lehet – tették hozzá a legbölcsebbek.

A kisgyermek Nemtudomka, másik nevén Szent Kölyök, legbüszkébb arra a képességére volt, amellyel el tudta magát határolni a környezetétől, bár ezt olykor indulatosan tette, amit később kínosnak és szégyenteljesnek tartott.

Értelme gyarapodásával tudatosan az Atlanti-óceántól a Csendes-óceánig terjedő flóra és fauna tartozékának vallotta magát, és úgy gondolta: neki ez elég. Kamaszként, ha elballagott a csorda, szívesen elbámulta a hegyvidéki út melletti padon ücsörgő, tanyázgató öregasszonyokat, hallgatta történeteiket. Néha olcsó pénzen használt mobiltelefont vásárolt a meg-megálló turistáktól.

Az internet ezoterikus felületein új eljövetelről és megváltásról írogattak a bloggerek, de a magas fekvésű, zárt kárpáti medencében kevesen lájkolták őket, innen megosztást is alig kaptak.

A felnőtt Nemtudomka már nem foglalkozott annyit ideológiákkal, a megélhetés állati nehézségű munkára kényszerítette. Neve elöl a szent jelző lekopott lassan, harminckét éves korában kölyöknek sem szólította senki. Minden bizonnyal alkoholistaként, májzsugorban vagy hasnyálmirigy-gyulladásban múlt volna ki, de egy tejfehér, csípős hajnalon rátalált régi énje.

Az óriási fenyők alatt meglelte elkapart léghajóját, s megint felszállt.

Ezúttal, hála a felfelé vivő légáramnak, messzebbre jutott, átrepülte az óceánt. Arcvonásain az ártatlanok merészségével, karrierjét plakátfiúként folytatta. Mielőtt a számára idegen nép közé a falról lelépett volna, egy ideig ismeretlen dimenzióban tusakodott vonalai meghatározásával.

Vagy disznópásztorkodott Guatemalában, a keskeny parti síkság festékfáinak árnyékában?

Nem tudhatjuk.

Láthatatlan kéz ceruzája lehelt életet belé, s most úgy jár közöttünk, mint aki végigszenvedte a mi történetünket.

Ki állhat mögötte?

Talán senki.

Talán az Isten.

Ál a Baál

Fönn a dombon már pirkad. A Gazda (eredeti nevén Nagy Gyula, karrierje kezdetén Nyuszibusznak csúfolták, mert nagyon félt a hatóságoktól) reggelihez készül. Fokhagyma nélküli pirítóst eszeget, mert meglett kora ellenére a száját egész nap készen tartja a csókra. Mielőtt harapna, utolsó kenetet, késhegyni vajat hord fel a halálra ítélt falatra.

Bő, bordó ruhában bepárolog Diána, a „lánya” – vér szerint semmi közük egymáshoz.

–Mézes reggelt, Gazdácskám! – sóhajtja, és szórakozottságában a teáskanna tartalmát az asztalterítőre kezdi üríteni, de aztán észbe kap, abbahagyja, a sugarat a csészébe irányítja. Diána a kamionparkolóban hoszteszkedett, de aztán Gyula bácsi hatszázas Mercijében akadt számára egy hely a hátsó ülésen.

–Kihűltek a csontjaim – így a Gazda, s eladó lányára gondol, aki magától értetődően nem Diána, hanem Noémi. Noncsi belga magánegyetemen tanul, a képzési költség euróban sem kevés, de a sikeres Gazda bírja. Miként a híres előd, Don Corleone, ő is nulláról indult, használt autókkal kereskedett, de aztán drogra és pornóra váltott.

„A hűség a lélek erényöve” – jut eszébe Nagy Gyulának, de hogy miért éppen ez a gondolat, fogalma sincs. Az igazi lányát nyilván szeretné erkölcsösnek látni, ám Diánával kapcsolatban nincsenek ilyen elvárásai. Egész éjjel lepkékre vadászott egy bambuszbotra kötözött női alsóneművel, aztán pihegve dőlt a kerevetre, hálóinge agyonizzadt testéhez tapadt. Végül a halott lepkéket lapátra söpörte, majd gyors csuklómozdulattal kidobta az erkélyről. Azok meg szálltak.

A fiú (Gubacs Xenofób) a hátsó szobában öthúrú gitáron játszik. Egzisztenciája bizonytalan, ő maga sem tudja eldönteni, hogy sofőr vagy biztonsági ember-e itt, hó végén megkapja az előre kialkudott összeget, a többi másodlagos. Nem tud sem a Gazda reggelijéről, sem a halott lepkékről. Dalait a hozzá hasonlóan kétes elemű csajnak ajánlja, a dalokban Diána Mária-arcú szüzek szüze, Isten legszebb lánya, és mellesleg utálja a fokhagyma nélküli pirítóst.

Gubacs Xenofób nagy magányában képzelete játékait űzi, s ha fantáziája tompulni látszik, némi biofűvel rásegít. Azt álmodja ébren, hogy alaktalan, de nagyon szőrös állatkát tart fogva, és csak rajta múlik, hogy a megvert jószág mikor szabadulhat. Gondolatait diktafonra mondja: „Kiengedem. Megcsillan a bundája a szecessziós csillárból kiömlő fényben. Már jó ideje vakoskodott ott belül, s most apró rovarszemeit körbejáratja a berendezési tárgyakon. Jobb itt, nyöszörgi ahhoz hasonlatos hangon, mint amikor a kis delfinek énekelni tanulnak. Azt meghiszem, válaszolom neki, nyugodtan körbenézhetsz egy kicsit… Mozgása mind biztosabb, hihetetlen gyorsan elsajátította a kint levés finom technikáját. Felmászik a pohárszékre, ügyes kígyómozgásával végigsiklik a sósborszeszes üvegen, beleszimatol a porcukorba. Megsokallom szabadságát, elvégre az az erősek fényűzése. Füttyjelre, amely belehasít az elsötétített szoba levegőjébe, visszaiszkol a helyére.”

Gubacs Xenofóbot már fárasztja felpörgetett agyának játéka, ezért igyekszik minél gyorsabban lezárni az egyre zagyvább történést. „Na, végre, úrrá lettem!”, kiáltja, és kilöki a spalettákat.

Hármasukat a véletlen és a kényszer hozta össze, ha rendes kerékvágásban zajlana az élet, így együtt nem találkozhattak volna. A fiatal lány inkább nyíltan, semmint titokban szexuális szolgáltatást nyújt az öregnek, s ha úgy alakul, magyaros ételeket főz. Mindezt, persze, nem ingyen teszi, de nem is fizetésért, amit kap, ajándéknak hívják, bár minden esetben készpénz alakját ölti. A srác a leglabilisabb alakja a triásznak, ajánlásra jött ide, amolyan mindenesnek a vállalkozáshoz, de sejteni, hogy nem nagyon fűlik a foga az egészhez, máshol szeretne lenni, és mást csinálni, de hogy pontosan mit, arról fogalma sincs. Maga sem hiszi, mégis azt játssza, hogy szerelmes Dianába, holott nincs többről szó, mint egy egészséges test természetes ösztönéről. A Gazda úgy tesz, mintha féltékeny volna a kettősükre, bár ez a részéről inkább gonosz játék, túl nagyra nőtt már benne a cinizmus. A lány életfelfogása nem bonyolult: aki kér, annak ad. Innen nézvést értelmezhetetlen, hogy egy hétvégi estén mégis összefújja őket a böjti szél, farsangolnak. A buli vízkereszt és a nagyböjt kezdete közé esik, az időpont megválasztása részükről abszolúte nem tudatos, bármelyik hétköznapjuk lehet ünnep, és fordítva. Egymással nem egyeztetve öltöznek be, a Gazda fehér lepedőt borít magára, s azt mondja, ő Othelló. Olyan kreol