Tomor Anita

Kellesz nekem!

Írta: Tomor Anita

A szerző elérhetősége:

Facebook: www.facebook.com/tomoranita1

Instagram: www.instagram.com/anitatomor

Honlap: www.tomoranita.hu

Kiadja: Pyrus Kiadó – Workstreet Consulting Kft.

Elérhetőségeink:

www.facebook.com/pyruswebshop

www.instagram.com/pyruskiado

Webshopunk, ahol kedvezményekkel,

dedikált könyvekkel, ajándék könyvjelzőkkel

és akciós könyvcsomagokkal várunk benneteket:

www.pyrus.hu

Copyright © Tomor Anita, 2024

© Pyrus Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5749-42–1

Felelős kiadó: Pyrus Kiadó, Tomor Anita

Szerkesztette: Detre Zsuzsanna, Varga György

A szöveget gondozta: Horváth Eszter

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Portrékép: Bognár Bogi

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített,

illetve rövidített változatának kiadási jogát is. A kiadó írásbeli

engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen

formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan,

beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást –

nem sokszorosítható, és illegálisan nem terjeszthető.

Ez a könyv, mint a szerző valamennyi regénye,

egy fikció. A nevek, a helyszínek és a cselekmény

az író képzeletének szüleménye. Bármilyen hasonlóság

felfedezése élő vagy meghalt személyekkel,

megtörtént eseményekkel csupán a véletlen műve lehet.

Köszönetnyilvánítás

Szerettem írni ezt a történetet, és nagyon örülök, hogy végre megmutathatom nektek. Remélem, ti is legalább annyira szeretni fogjátok, mint amennyire én szerettem írni! Képzeljétek, a regény ötletét igazából ti adtátok, kedves olvasóim, pontosabban egyikőtök, aki a Facebook-oldalamon egy kommentben a Balin találkozunk! című regényem megjelenése után feltette azt a kérdést, hogy vajon az igazi Tom Hardy mit szólna hozzá, ha tudná, ő az egyik regényem főszereplője. Ezen hatalmasat mosolyogtam. És jól beindult utána a fantáziám. Muszáj volt megírnom ezt a sztorit. Mármint azt a továbbgondolt sztorit, amely arról szól, hogy az igazi Tom Hardy, aki történetesen csakúgy, mint az említett regényem főhőse, szintén színész. Szerintem ti sem hinnétek el nekem, hogy én, amikor az Imádlak, Los Angeles!-t, a Szeretlek, Hawaii!-t és a Balin találkozunk!-ot írtam, valóban nem tudtam arról, hogy létezik egy Tom Hardy nevű amerikai színész. Pedig ez tényleg így volt. Teljességgel véletlen, hogy ezt a nevet adtam az egyik mellékszereplőm, Ava Jenkins szerelmének. Azt meg pláne nem gondoltam volna, hogy mellékszereplőkből egyszer ők ketten főszereplők lesznek, de mégis így lett. Én általában, sőt mindig fiktív, kitalált történeteket írok, de ebben a regényemben, a Kellesz nekem!-ben az a történetszál, hogy az írócsaj nem tudott arról, hogy létezik egy Tom Hardy / Jayden Brooks nevű színész, és épp ezt a nevet adja a karakterének, ez ezúttal nem fikció.

Hálás köszönet ezúton is annak az olvasómnak, akinek köszönhető a regény alapötlete! És aki miatt most kezetekben tarthatjátok ezt a könyvet. Remélem, magadra ismersz és egyszer írsz nekem, hogy te voltál az, aki ezt a kommentet írta nekem!

Mint ahogyan az összes eddig megjelent regényemnél, ennél a könyvemnél is végtelen hálával tartozom rengeteg embernek. Mindenkinek, aki segített abban, hogy az alapötletből, majd a kéziratomból kézzelfogható könyv varázsolódjon.

Ez a tizenharmadik regényem, még kimondani is hihetetlen. Óriási kaland volt idáig eljutni. Köszönöm a férjemnek, Tamásnak, hogy tizenhét hosszú éve kitart mellettem és elviseli, hogy soha nem a földön járok, hanem általában úgy három méterrel a föld felett. Rengetegszer elkalandozik a gondolatom, és folyton csak a regényeimen, a történetötleteimen „pörgök”, de talán te tudod a legjobban, hogy mennyire szeretem ezt csinálni, hogy állandóan megy a mozi a fejemben, és filmszerűen látom magam előtt a cselekményt, hallom a szereplők közti beszélgetéseket. És ha nem írok éppen, akkor meg minduntalan könyvvel a kezemben találsz rám, mert nekem a könyvek jelentik az énidőt. Köszönöm, hogy vagy nekem! A gyerekeinken kívül te vagy a legnagyobb kincs a világon.

Szívből köszönöm a szerkesztőimnek, Detre Zsuzsannának és Varga Györgynek, hogy ezúttal is a szívükön viselték a kéziratom sorsát. Valamennyi jótanácsért, javaslatért borzasztó hálás vagyok!

A barátnőmnek, Esztinek is hálásan köszönök mindent! Tudom, hogy iszonyú kimerítő napokat élünk meg a nyomdába adás előtt, de legalább jókat nevetünk, és mindig tanulunk valami újat.

Az Alföldi Nyomda Zrt. valamennyi munkatársának is szívből köszönöm a munkáját! Azt, hogy bármikor is fordulok hozzátok kérdéssel, kéréssel, ti mindig készségesen segítetek. És a végeredmény, amit megalkottok, az valami csoda. Mindig!

A Cantinart Kft.-nek is hálásan köszönöm a közös munkát, a lélegzetelállítóan szép borítókat, a csodaszép marketinganyagokat, azt, hogy hosszú évek óta együtt dolgozhatunk és építhetjük a brandemet.

Külön köszönettel tartozom dr. Nagy Imola doktornőnek, akivel átbeszélhettem a regényben történt baleset részleteit. Megnyugtató, hogy veled egyeztetve finomítottam, csiszoltam véglegesre ezeket a fejezeteket. Nagyon-nagyon köszönöm, Imola, a segítséget! És a közös squashokat, teniszezéseket is!

Tiszta szívből köszönöm, drága olvasóim, hogy ezt a legújabb könyvemet is izgatottan vártátok! Hihetetlen sokat jelent ám, hogy vagytok nekem! Köszönöm, hogy olvassátok és szeretitek a regényeimet! Nagyon remélem, hogy tetszeni fog ez az új történetem is! Sőt, egyenesen imádni fogjátok!

Bízom benne, hogy bárki, aki elkezdi olvasni ezt a regényemet, csakúgy mint a többit, ezt sem fogja tudni majd letenni. Kívánom, hogy elvarázsoljon benneteket, és alig várjátok, hogy érkezzen a következő!

Jó olvasást és feledhetetlen kikapcsolódást kívánok!

Szeretettel, Anita

Jayden

– Ez nem állapot, Jayden! Már eltelt öt év! És még mindig teljesen magad alatt vagy! Ez tarthatatlan! Az élet megy tovább! Tudom, hogy kurva nehéz, de össze kell szedned magad! – ripakodott rám Michelle, a hárpiává változott nővérem. Úgy öt perce rontott be a hálómba, azóta dühöng és engem szid. – Max hívott, hogy megint visszautasítottál egy szerepet – vetette a szememre. – Gondolod, hogy Julia ezt akarná? Hogy elherdáld, elfuseráld az életedet? Sikeres színész voltál, az ég szerelmére! Hollywood és az egész világ a lábaid előtt hevert! – Csak mondta és mondta. Pont nem erre lett volna szükségem ma reggel. Kurvára másnapos vagyok. Széthasad a fejem, erre széthúzza a függönyt, szinte megvakulok a szobát elárasztó napfénytől. – Dél van. Ideje felkelned! Olyan szag van itt, mint egy szeszgyárban. Mi ez a sok piásüveg? Te nem vagy százas! Az elvonón akarsz kikötni? – Egy szemeteszsákkal a kezében járja be a szobát, és begyűjti a padlón heverő üres üvegeket. – A végén még alkoholista leszel!

– Kidühöngted magad? – kérdeztem, és a fejemre húztam a párnát, hogy semmit se észleljek a külvilágból.

– Nem! Még csak most jön a java. A gyerekeim látni szeretnék a nagybátyjukat! De amikor így nézel ki, legszívesebben letagadnám, hogy a testvérem vagy! Megtennéd, hogy kikelsz az ágyból, és vetsz rám egy józan pillantást? – kérte, és leült az ágy szélére. Most tisztára olyan, mint amilyen anyánk volt gyerekkorunkban. Amióta meghalt, ő vette át a szerepét. A gondomat viseli. Tudom, hogy számára sem volt könnyű az elmúlt öt év. De ő csak az egyik szerettét veszítette el, én pedig kettőt. Bár ez sem igaz. Barátnők voltak Juliával, tehát igazából ő is kettőt veszített el.

Csak én voltam gyenge.

Tettem, amit kért, feltápászkodtam, és a szemébe néztem.

– Össze kell szedned magad! – mondta. Aranyszőke, göndör haja, mint mindig, amióta gyerekei vannak, most is lófarokba fogva, csak néhány tincs repked bohém módon szanaszét. Ez teszi az arcát igazán karakteressé. Még jobban kiemeli a szemüvege mögött csillogó szürkés-kékes, különlegesen szép szemeit. – Arra gondoltam, hogy véget vetek ennek. Ha nem hagyod abba ezt az önmarcangolást, átköltöztetlek magunkhoz. A gyerekek előtt nem mersz majd inni. Ismerlek, annál nagyobb szíved van.

Megígértem neki, hogy lezuhanyozom, és este átmegyek hozzájuk vacsorára. Miután elment, nagy nehezen kivonszoltam magam a fürdőszobába. Belenéztem a tükörbe. Háromhetes borosta, ami már nem is borosta, hanem konkrétan szakáll. Nem ismerek magamra.

Öt év telt el anyám és a feleségem, Julia halála óta, de nincs olyan nap, hogy ne jutnának eszembe. És nem akar szűnni a fájdalom, egyfolytában kínoz. Ha akkor elmegyek értük, nem anyám vezetett volna abban a ramaty időben, de én inkább a srácokkal ittam egy bárban.

Bármennyire is nehezemre esett, végül rávettem magam, hogy ráálljak a futógépre. Negyven percet edzettem, csak utána zuhanyoztam le és borotválkoztam meg. Majd felöltöztem, beültem a sofőröm mögé a kocsiba, és kivitettem magam a temetőbe. Egy hét múlva lesz pontosan öt éve, hogy meghaltak. Egy-egy szál virágot vittem a sírjukra. Leültem a fűbe, és csak bámultam magam elé. Ragyogóan sütött a nap, kellemes, lágy szellő fújdogált. Ha most látnának, mindketten elborzadnának. Nem ilyennek nevelt az anyám, nem ezért szeretett, és Julia sem szolgált rá, hogy egy ilyen lecsúszott senkinek lásson.

Betartottam a szavam, átmentem Michelle-ékhez vacsorázni. Játszottam az unokahúgommal, Elzával és Tylerrel, az unokaöcsémmel. Jó fej kölykök. Szeretek velük lenni. Elza nyolc-, Tyler pedig ötéves. Egyikük szőke, a másikuk barna. Tűz és víz a két gyerek, és egyfolytában marják egymást. Akárcsak mi annak idején Michelle-lel.

Nem is tudom, mióta ez volt az első tiszta napom, amikor egy korty alkoholt sem ittam. Tényleg meg kellene fogadnom Michelle tanácsát, ideje abbahagynom ezt az önpusztítást.

Hazaérve kimentem a kertbe, és csak bámultam a kéklő óceánt, ahogyan a lemenő nap alábukik, eltűnik túl a horizonton. Fenséges látvány. Előhúztam a telefonomat. Gondoltam, itt az ideje megnézni, mi újság a nagyvilágban. Már vagy egy órája a képernyőt bámultam, mikor a szemem megakadt egy érdekes dolgon. Az Instagramon gyakran megesik, hogy betegelnek, de az nem túl sűrűn fordul elő, hogy egy könyvre hívják fel a figyelmemet. Ráadásul egy olyanra, amelyben én vagyok a főszereplő. Legalábbis a nevem ott szerepel a könyv fülszövegében. Egy olvasó hívta fel a kötetre a figyelmemet. Valami fura nyelven íródott a szöveg, de azt azért a fordításból is azonnal levettem, hogy egy romantikus regényről van szó. Aztán amikor továbbnyomoztam, és rátaláltam az eredeti bejegyzésre, az írónő posztjára, leesett, hogy a szerző magyar, ráadásul a fotója alapján egész csinos. A mosolya tetszik a legjobban.

Ez a nő tényleg rólam írt regényt? És engem tett meg főhősnek, miközben nem is ismer? – esett le az állam. Ettől kezdve nem volt megállás, úgy éreztem, erről a csajról muszáj egyre többet és többet megtudnom. Totál lázba jöttem. Ismerem Magyarországot. Többször is forgattunk már ott. Egész jó stúdiók vannak arrafelé. No meg ott a Balaton. Emlékszem, mennyit ejtőztünk a partján. Eszméletlen kíváncsi lettem erre a könyvre. Legszívesebben most azonnal elolvastam volna, csak hát volt egy kis bökkenő, mivel nem tudok magyarul. Viszont ismerek valakit, aki tud, és ő biztosan ismer fordítót. Az első fejezeteket talán már holnap megkaphatom, ha jó árat ajánlok. Szóval megeresztettem néhány telefont, és elindítottam a projektet. Rendesen rám sötétedett, mire végeztem. És megint azon kaptam magam, hogy az írónő, Turai Alexa oldalát böngészem. Végignéztem majdnem az összes fotóját. Ennek a csajnak nem egy regénye van, hanem rengeteg. Jók a borítói, tetszenek. Egészen felkeltette az érdeklődésemet.

Alexa

És elindult az eljárás. Beadtuk a válókeresetet. Ez a nap is eljött. Talán még soha életemben nem éreztem magam ennyire szarul. Szörnyű érzés. Minden, ami Balázs és köztem volt, már csak a múlt. Mi már soha többé nem leszünk egy pár. Soha többé nem fogjuk meg egymás kezét. Soha többé nem öleljük meg egymást.

Borzasztóan megrémít ez a véglegesség. Az, hogy a dolgok immár visszafordíthatatlanok. A kocsiban ülök, képtelen vagyok kiszállni. Zenét hallgatok, és várom, hogy megnyugtasson. Egyedül maradtam. Nincs tovább.

Talán a közönye bántott a leginkább. Lehet, hogy Balázsnak máris van valakije? – merült fel bennem. Mi más történhetett? Olyan hamar belement, beleegyezett mindenbe. Olyan nagyon gyorsan lezajlott az egész.

Nehéz a szívem. A gyomrom folyton görcsben. Vajon megnyugszom valaha?

Nincs kedvem találkozni senkivel. Nem akarom, hogy sajnáljanak. Nem vagyok kíváncsi a gúnyos megjegyzéseikre. Mert tudom, hogy ez vár rám. Balázs álomférj volt, hogy engedhetted el? Balázs mindenki szemében jobb volt, mint én. Mindig. Hozzá képest még egy szent is egy senkinek érezhetné magát.

Még alig mertem bárkinek elmondani, hogy Balázs és köztem vége mindennek. Nem akarom, hogy úgy ítélkezzenek rólam, hogy bele se látnak az életembe. Nem akarom egy semminek érezni magam, mégis annak érzem. Hogy állhatott a feje tetejére az életem néhány hét alatt?

Jayden

Ez eszement jó! – esett le az állam, miután végigolvastam az első fejezeteket. Nyersfordítás, még nincs szerkesztve, nincs tördelve, korrektor se látta, de már így is megfogott a sztori. Akár egy filmet, úgy láttam magam előtt a történetet, miközben olvastam. A csaj nem rólam írt, de a főszereplő srácnak valamiért a Jayden Brooks nevet adta. Vagy a rajongóm, vagy ötletem sincs, miért választhatta ezt a nevet. Mindenesetre úgy érzem, utána kell járnom a dolognak.

Alig várom, hogy a fordító végezzen a teljes anyaggal. De egyet már most tudok, ha film lesz belőle, azt én szeretném csinálni. Lehet, hogy nincsenek véletlenek, és ennek a csajnak pont most kellett belecsöppennie az életembe a könyvével? Új perspektívát nyitott. Végre nem azon jár reggelente az eszem, hogy hol a piásüveg, sokkal inkább az izgat, hogy ott van-e már az e-mail a postafiókomban az újabb fejezetekkel.

Egyre sűrűbben gondolok arra, hogy el kellene látogatnom Magyarországra, és meg kellene keresnem ezt az írócsajt. Lehet, hogy jó móka lenne. Kell egy kis kikapcsolódás. Ki kell másznom a gödörből, amibe belezüllöttem. Pénteken el is indulhatnék. Csak egy telefon, és indulásra kész a magángépem.

Nem agyaltam sokat. Leszerveztem mindent. Már a gépen ülök, és épp Budapest felé tartok. Fogalmam sincs, mit is akarok valójában. Elment volna az eszem? Soha egyetlen nő miatt sem utaztam még keresztül a fél világon. Mondjuk, ezúttal sem a nő miatt teszem, hanem azért, hogy kiderítsem, miért pont én lettem a könyve főszereplője, és persze hogy megszerezzem a filmesítési jogokat.

Na jó, ne hazudj, Brooks, azért a nőre is kíváncsi vagy!

Teljes anyagom van a csajról. Épp egy válás kellős közepén van. Ami az anyagi helyzetét illeti, arra a nem túl rózsás kifejezés is eufemizmus. Magyarországon válság van, ahogy az egész világon. A könyvkiadója nem megy jól. Elkelne neki némi tőkeinjekció. Akár még segíthetnék is! De ennek persze feltételei vannak.

Amint becsekkoltam a Corinthia Hotel Budapestbe, elindultam, hogy megkeressem. Szerencsére az ügynököm, Max mindenben segített. Pedig egyáltalán nem rajongott a kis kiruccanásom ötletéért.

– Mondd már meg nekem, miért olyan érdekes ez az írónő? – faggatott a telefonban. Hallani lehetett, hogy autóban ül, és menet közben a szokásos kávéját szürcsöli, amiből legalább napi ötöt fogyaszt.

– Mondtam már, Jayden Brooks a regényének főszereplője. Ha a helyemben lennél, te nem akarnád kideríteni, hogy miért?

– Ha a helyedben lennék, egyszerűen beperelném.

– Ugyan miért? Nem tett semmi rosszat. Csak írt egy fiktív történetet.

– A te neveddel. Ne mondd már nekem, hogy ez véletlen! Mit ad isten, pont híres hollywoodi színész a fószer a könyvében. Valóban csakis véletlen lehet – ironizál.

–  A csaj szerintem nem akart nyerészkedni a nevemmel.

– Lehet, hogy csak szimplán béna, és nem ért a pénzcsináláshoz.

– Ez is egy lehetőség – vigyorodom el. Azt el tudom képzelni, hogy egy nő, aki csak az írásnak él, nem ért az üzlethez.

– Mondd, hogy nem utaztál el Magyarországra, és nem keresed meg! – könyörög Max.

– Már késő, Budapesten vagyok – nevetem el magam.

– Ne már! Neked tényleg elment az eszed! Akkor csak azt ígérd meg, hogy nem dugod meg!

– Ezt sem ígérhetem – vigyorgok tovább. – Bár szó mi szó, eddig ilyesmi tényleg eszembe sem jutott.

– Akkor meg mi a francért mész oda?

– Mert kíváncsi vagyok – adok magyarázatot.

– Ja igen, és mert meg akarod dugni.

– Bármelyik nőt megdughatnám, mégsem teszem.

– Ez a nő szemmel láthatóan más. Itt van előttem a fényképe. Még jó csaj is. Épp válik, szabad a pálya. Le fog csapni rád – figyelmeztet.

– Egyelőre én keresem őt, nem pedig ő engem! – emlékeztetem.

– Ó, te szentséges ég, ha ez kitudódik, abból világraszóló hír lesz. A nagy Jayden Brooks egy magyar írócsaj után kajtat! – hallom hatalmas sóhaját a vonal túlsó végéről.

– Nyugi, inkognitóban vagyok. Senki nem tud róla, hogy Magyarországra érkeztem. Nem fog kiderülni semmi ebből az ártatlan kirándulásból.

– Ártatlan? Veled kapcsolatban mi ártatlan? Nagyon-nagyon rossz előérzetem van!

– Lazíts már, haver! Menj haza, dugd meg az asszonyt, és igyál meg helyettem egy pohár whiskyt, addig én teszem a dolgom.

– De mégis, mit akarsz attól a csajtól?

– Még az is lehet, hogy új filmet forgatunk. Ezt akarom! Mert egy bombasikernek ígérkező sztorija van!

– Akkor menj, és majd számolj be, mennyi pénzt fogunk keresni rajta! A leapadt bankszámlám valósággal szomjazik az újabb filmötletekre, tekintve, hogy az elmúlt öt évben szinte semmilyen filmszerepet nem vállaltál.

– De ehhez most van kedvem. Felkeltette a sztori az érdeklődésemet. Nagyon is.

– Akkor hajrá! Tedd a dolgod!

– Azt teszem – vigyorogtam, és letettük.

Nem hiszem el, hogy Magyarországon vagyok, és egy ismeretlen csaj után kutatok. A címét tudom, már csak azt kell kiderítenem, per pillanat hol lehet.

Alexa

Muszáj változtatnom az életemen. Egy csődtömeg vagyok. Nem járok emberek közé. Otthon ülök a számítógépem előtt, és csak írok, írok. Elfelejtettem, hogyan kell élni! Hogyan kell boldognak lenni! Hogyan kell kikapcsolódni. Az egyetlen ember, aki felhív, az az apám. Régen én egyáltalán nem ilyen voltam. Voltak barátaim. Mindig mosolyogtam. Még az egyetemen csupa szív, segítőkész, mosolygós, folyton pörgő csajszinak ismert mindenki. Aztán férjhez mentem. Eltelt hét év, és ez lett belőlem. Egy roncs. Borzasztó!

Egyedül sétálok a körúton. Az elmúlt néhány évben tulajdonképpen mindennap egyedül sétáltam. A férjem csakis a munkájának élt. Mire hazajött, fáradt volt, a kikapcsolódást számára a barátok jelentették. Mégis milyen kapcsolat az, amikor a férj még valami apróságot sem vesz karácsonyra a feleségének? Még egy könyvet sem? Nem ünnepeltünk meg soha semmit. Azt sem, amikor elkészültem egy regénnyel, vagy ha Valentin-nap volt. Mások színházba, koncertekre járnak. Élnek. Én nem is éltem az elmúlt években.

Legszívesebben elsírnám magam. Fogalmam sincs, miként hozhatnám rendbe az életem. Annyit tudok, hogy így nem mehet tovább. Harmincöt éves vagyok, és még egy lakásom sincs. Minden a férjem nevén van. Ezt is jól elszúrtam. Pedig tizennégy éves korom óta dolgozom. Már diákkoromban minden nyarat végigrobotoltam, az egyetem mellett is vállaltam munkát, hogy el tudjam tartani magam, hogy jussak egyről a kettőre. Hogy tudjak saját lakást venni, amiről elmondhatom, hogy az enyém. Vettem is, vagyis elkezdtem megvenni, de közben megismerkedtem a férjemmel, és mivel összeházasodtunk, beszállt ő is, felesben fizettük a lakást, amit most nélküle nem tudok eladni. Óriási. Harmincöt évesen nincs hol laknom. Ráadásul már a könyveim sem fogynak úgy, mint régen. Az embereknek nincs pénzük könyvekre, mindemellett rengeteg könyv van a piacon. Nincs miből megélnem, még egy albérletet sem tudnék kifizetni.

Teljesen össze vagyok zuhanva lelkileg.

Ha a barátnőm, Aliz nem ajánlja fel, hogy amíg külföldön van, pár hétig nála lakhatok, fogalmam sincs, mihez kezdenék. Ez borzasztó!

Az ügyvédemmel találkozom. A Starbucksban. Kért még egy aláírást, és mivel itt van a belvárosban, a környéken, azt javasolta, hogy ott fussunk össze.

Oda tartok.

Jayden

Láttam, ahogyan kilépett a kapun. Ez csakis ő lehet! – mosolyodtam el. Direkt ahhoz a címhez közel foglaltam szállást, ahol jelenleg lakik. Az utca túloldalán álltam, amikor egyszer csak megjelent. Még csak várnom sem kellett sokat. Azonnal felismertem. Pontosan olyan, mint az Insta-fotókon, és azokon a képeken, amiket a srácok küldtek. A biztonsági embereim a szakma legjobbjai, bármit elintéznek, bárminek utánanéznek, bármit kiderítenek.

Azt is megtudtam tőlük, hogy most az egyik barátnője lakásában lakik.

Vajon hová igyekezhet? Nem siet. Csak mélyen a gondolataiba merülve sétál. Én meg, akár egy eszelős, a szemközti járdán követem. Jézusom! Mégis mi a fenét csinálok? – vigyorgok magamon.

Napszemüveg, sál, sapka, hogy fel ne ismerjenek. Semmi kedvem ahhoz, hogy megrohamozzanak a rajongók. Jobb az óvatosság.

Jó néhány utcányit sétált, mire végre kiderült, hová tart. Egy Starbucksba. Bement és leült egy asztalhoz, én meg követtem. Messziről figyeltem. Nem állt be a sorba, nem vett magának semmit, ellenben előhúzta a pénztárcáját és szomorúan belepillantott. Egész megsajnáltam. Kértem magamnak egy lattét, és helyet foglaltam egy másik asztalnál, szemben vele. Vár valakire – hasított belém a felismerés.

Hosszú, barna haja egyenesre fésülve. Ábrándos, égszínkék szeme csak úgy csillogott a hatalmas üvegablakon beáramló napsütésben. Arca mosolygós, de megviselt. Pontosan tudom, hogy nem voltak könnyű hetei, hónapjai. Egy válás sosem egyszerű.

Láttam képeket a pasijáról. Rendes fickónak tűnik, de a csaj biztosan nem tudja, hogy a tag a munkahelyén összemelegedett egy új kolléganővel, és igazából a válás miatta van.

Alexa

Szerencsére találtam szabad asztalt. Csak Evelinre várok. A pénztárcámat bámulom, benne azt a pár ezrest meg a bankkártyámat, a spórolt pénzemmel. Ez nagyon hamar el fog fogyni – hasított belém a felismerés. Összeszorult a gyomrom. Soha életemben nem voltam még ennyire kétségbeejtő anyagi helyzetben. Imádok írni, de ha ez így megy tovább, másik főállás után kell néznem. Elszorul a szívem, ha belegondolok, hogy soha többé nem írhatok regényt. Hogy soha többé nem lesz időm szavakba önteni azokat a történeteket, amelyek a fejemben vannak.

Kisvártatva Evelin is befutott. Intett, hogy egy perc, és jön, csak rendel magának egy kávét. Aztán gyorsan leült mellém, és elém rakta a papírokat. Ő ilyen. Állandóan rohan. Hol a bíróságra, hol az irodájába, hol pedig ügyfélhez siet. Aláírtam, amit kellett, és már el is robogott. Én meg csak ültem ott, és az üres poharát bámultam. Basszus! Még egy kávéra sem futja. Harmincöt évesen! Éreztem, hogy könnybe lábad a szemem. Hogy lehetek ilyen szerencsétlen? Hogy mehetett ennyire tönkre az életem? Aztán hirtelen ráeszméltem, hogy hol vagyok. Egy kávézóban, ahol jórészt külföldiek vannak, és a hely dugig van emberekkel. Össze kell szednem magam. Nincs erőm feltápászkodni sem. Körbenéztem. Mennyi vidám, boldog ember! Barátokkal, családdal, csoporttársakkal ülnek az asztaloknál. Aztán egyszer csak észrevettem velem szemben egy pasit az egyik asztalnál. Csakis azért tűnt fel, mert ahogy ránéztem, összetalálkozott a tekintetünk. Anyám! Micsoda jóképű pasi! – állapítottam meg. Ismerősnek tűnt, de nem bírtam rájönni, honnan. Egyedül ült. Kávét ivott. És közben engem bámult. Elkaptam a tekintetem, és zavartan körbehordtam, hátha valaki mást néz, de nem ült a közelemben senki, csakis engem bámulhatott.

Alexa, ez gáz, már hallucinálsz is?! – szóltam rá magamra. Ideje elindulnod. Fogtam a táskámat, és épp felállni készültem, amikor látom, hogy valaki az asztalomhoz lép.

– Helló! – köszönt rám egyszer csak angolul az az idegen pasi, aki az előbb még a másik asztaltól bámult. Éreztem, hogy elvörösödöm. Ez meg mégis mit akar tőlem? Nem is beszélek angolul, pontosabban beszélek, de ezer éve nem használtam a nyelvet, így per pillanat köpni-nyelni nem tudok. Felnéztem rá, de nyomban meg is bántam. Különös érzés futott végig rajtam, amikor találkozott a tekintetünk. – Leülhetek egy percre? – kérdezte halvány, csalfa mosollyal az arcán.

– Csak nyugodtan! Én már úgyis épp indultam – reagáltam. Azt hittem, az asztalomra pályázik.

– De én veled szeretnék beszélni – mondta, mire szinte teljesen ledermedtem. Miért akarna ez a pasi velem beszélni?

– Elnézést, de én nem beszélek túl jól angolul – nyögtem ki lányos zavaromban. Mást egyébként még magyarul sem bírtam volna kipréselni magamból, különösen mert a pasi egyenesen rám szegezte, szinte belém fúrta égszínkék tekintetét. A sármja bárkit elbűvölt volna. Olyan kisugárzása van, amit nem tudtam hová tenni. Ad magára, ez látszik. Mesés illatfelhő lengi körbe, valósággal elbódít. Farmert, inget és elegáns kabátot visel. Kézfején látszik, hogy a karján van egy tetoválás.

Beszarás, mennyire jó pasi! Pedig alapból még csak nem is az esetem! Sosem állnék szóba egy tetovált alakkal, akiről csak úgy süt, hogy nőcsábász.

– Dehogynem – reagálta kaján mosolyra húzva a száját, miközben alaposan végigmért. – Jayden Brooks vagyok – mutatkozott be, és kezet nyújtott. Erre hirtelen lemerevedtem. Úgy éreztem, még csak arra sem vagyok képes, hogy fogadjam a kézfogását.

– Jayden Brooks? A színész? – makogtam, akár egy gyengeelméjű.

– Pontosan – húzta még sátánibb, csúfondáros mosolyra a száját, és a reakciómat figyelte. Miért érzem azt, hogy ennek a találkozásnak nem lesz jó vége? – Beszélhetnénk? A könyvedről lenne szó – mondta, és én még inkább úgy éreztem, képtelen vagyok megszólalni.

Ez nem velem történik, ugye? Tavaly írtam egy regényt, és a főhősnek, tök véletlenül, a Jayden Brooks nevet adtam. Őszintén! Halványlila fogalmam nem volt róla, hogy valóban létezik egy Jayden Brooks, aki, mit ad ég, pont egy híres hollywoodi színész. Akárcsak az én főhősöm a regényemben! Ha Aliz nem mondta volna, még most sem tudnám, kinek a nevét választottam a regényhősöm számára. De mégis hogy lehet, hogy nem tudtam róla, hogy van egy ilyen nevű színész? Aki ráadásul ennyire jóképű? Úgy, hogy sosem láttam a filmjeit! Úgy, hogy eddig nem is éltem! Nem jártam moziba, nem néztem tévét, csakis a regényírásnak éltem. Az volt az én mentsváram. De akkor meg mégis, hogy lehet, hogy ennek ellenére ugyanazt a nevet adtam a főhősömnek?! Szimpla véletlen! De gondolom, ezt soha, senki nem hinné el nekem a mai, felgyorsult, internetalapú világban. Viszont van egy olyan érzésem, hogy az már közel sem véletlen, hogy egyszer csak, a semmiből felbukkant Budapesten, a kedvenc Starbucksomban az igazi Jayden Brooks, a világhírű Jayden Brooks, és le is szólít! Engem! Eljött Amerikából Magyarországra, hogy megkeressen? Mert nyilván ez történt! Más magyarázatot per pillanat nem találok arra, hogy kerül ide, és miért éppen nekem mutatkozott be. Úgy éreztem, jobb lesz nem belebonyolódni az egészbe.

– Alexandra Turai – nyújtottam neki kezet. Patthelyzet volt. Nem tehettem mást. Illetlenség lett volna visszautasítani a kézfogást. De aztán nem bírtam tovább, és magyarázkodni kezdtem. – Elhinnéd, hogy amikor a regényt írtam, még fogalmam sem volt arról, hogy tényleg létezik egy Jayden Brooks nevű színész? Elnézést, hogy pont a te nevedet találtam ki. Ez így utólag elég vicces. El se hiszem, hogy ekkora slamasztikába kerültem emiatt. Nyilván én vagyok az egyetlen, aki még A galaxisok című filmedet sem látta! De ez az igazság! – magyarázkodtam tovább. Nem is értem, miért tettem. Ilyen kellemetlen helyzetbe is csak én kerülhetek! Menten elsüllyedek!

Istenem, add, hogy kámforrá váljak! Vagy megnyíljon alattam a föld!

– Nocsak, nem is megy annyira rosszul az angol! – jegyezte meg kaján vigyorra húzva a száját. Elképedve néztem, hogy ahelyett, hogy sarkon fordult, vagy bármi mást reagált volna, magához húzta a szemben lévő széket, és leült. Az asztalomhoz. Jayden Brooks! Az igazi Jayden Brooks!

– Elolvastam a regényedet – kezdte, mire úgy éreztem, nekem is vissza kell ülnöm. És vissza is huppantam. Mi van? Ezt nem hiszem el! De hisz magyarul írtam! Mégis, hogy tudta elolvasni? – És szeretnék belőle filmet csinálni – tette hozzá.

Ezt biztosan csak álmodom!

– Ez igazán nagyon jól hangzik… – hebegem. Szóhoz sem jutok. Annyira tökélyre fejlesztettem volna a regényírást, hogy már ébren álmodom?

– Azt akarom, hogy te legyél a forgatókönyvíróm! – szólal meg ismét, még mielőtt felocsúdhatnék.

– Életem egyik legnagyobb álma válna valóra, ha film készülhetne valamelyik regényemből, de nyilvánvaló, hogy nem tudok valami jól angolul, szóval az, hogy én angolul írjak forgatókönyvet, az egyelőre reménytelennek tűnik.

– Szerintem két hónap alatt tökéletesre tudnád csiszolni az angolodat. Volna egy ajánlatom. Szeretek tiszta lapokkal játszani, ezért nem titkolom, hogy nyomoztam egy kicsit utánad. Tudom, hogy épp válófélben vagy. Azt is tudom, hogy imádsz írni, hogy jók a regényeid. Szerintem, ha Magyarországon sikeresek, Amerikában is azok lennének, némi segítséggel. Azt is tudom, hogy jelenleg albérletet keresel. Én az összes problémádat meg tudom oldani.

– Mégis miért tennéd? És egyáltalán hogy kerülsz ide? Hogyan találtál rám és a regényeimre?

– Egy olvasód betegelt a közösségi médiában, akkor döbbentem rá, hogy írtál egy regényt. Rólam…

– Nem rólad írtam… – nyögöm.

– Jayden Brooksról írtál regényt. Engem pedig Jayden Brooksnak hívnak. Szóval vettem a fáradságot, és utánanéztem, ki vagy, mi vagy, aztán lefordíttattam és elolvastam a regényt, és a jó hír, hogy megfogott. Tetszik. – Úgy mondta ki ezt a szót, hogy egyenesen a szemembe nézett, rajtam meg végigfutott valami különös érzés. – A hétvégén indulok vissza Amerikába, gyere velem! Lesz hol laknod. Biztosítok neked szállást, nyelvtanulási lehetőséget, munkát. Csináljunk filmet együtt a regényedből!

– Ez igazán mesésen hangzik, de nekem jelenleg annyira zűrzavaros az életem, hogy zűrzavarosabb már nem is lehetne…

– Egy okkal több, hogy elfogadd az ajánlatomat, és belevágj valami újba. Itt a névjegyem, ha érdekel a dolog, hívj fel, és megbeszéljük a részleteket! – Azzal felállt, és kisétált a kávézóból. Én meg csak ültem bambán. Valaki csípjen meg! Nem hiszem el, hogy az imént Jayden Brooks itt ült velem szemben! Hogy elolvasta a regényemet! Hogy állást ajánlott nekem!

Ilyen az emberrel csak a mesékben történhet!

Jayden

Csupa vigyor vagyok. Azóta, hogy kiléptem a Starbucksból, nem bírom levakarni az arcomról a mosolyt. Filmbe illő volt az arca, amikor megtudta, ki vagyok. Ez a csaj igazat mondott. Én elhiszem, hogy teljesen véletlenül adta a főhősének a Jayden Brooks nevet. Hogy csalhatta meg ezt a nőt a férje? Még mindig magam előtt látom a gyönyörű arcát és az óceánkék szemét. De szívesen beletúrtam volna a barna hajába! Amíg csak a másik asztaltól figyeltem, volt időm felmérni. Teljesen össze van zuhanva a válástól, látszik rajta. Aggasztja az anyagi helyzete, ez is süt róla.

El fogja fogadni az ajánlatom. El kell fogadnia!

Alexa

Még mindig nem tértem magamhoz. Minden ízemben remegek. Ez tényleg megtörtént velem? Tényleg ott termett előttem az igazi Jayden Brooks? Ilyen csak a mesékben létezik!

Alapból nem is lenne az esetem! Teljesen másképp képzeltem el a regényemben az én Jayden Brooksomat. De mégis, annyira sármos és lehengerlő volt! Ahogyan mélyen a szemembe nézett, és az arcomat fürkészte. Miért csinálta ezt? Miért jött ide? Miért akar filmet forgatni a könyvemből? Miért akar segíteni? Megannyi kérdés, és a válaszok sehol.

Hazafelé tartok, de még mindig olyan, mintha álmodtam volna az egészet. Csak a kezemben tartott névjegykártya árulkodik arról, hogy mégsem. Mert ez a névjegykártya nagyon is valóságos! És bizonyítja, hogy nem álom volt. Az imént ez az egész tényleg megtörtént velem.

Fel kell hívnom Alizt. Tudom, hogy folyton elfoglalt, de most akkor is beszélnem kell vele. Muszáj beszélnem valakivel.

Alizt ezer éve ismerem. Együtt dolgoztunk az egyetem alatt egy diákszövetkezetnél. Azóta vagyunk barátnők.

– Aliz, ülsz? Nem fogod elhinni, mi történt! – suttogom a telefonba. Még csak hangosan se merek beszélni. Az utcán vagyok. Körülöttem munkába rohannak az emberek, diákok az egyetemre, zajlik az élet. De nem lehetek elég biztos benne, hogy Jayden Brooks nincs a közelben. – Emlékszel, ki volt A titkok útja című regényem főhőse?

– Hát persze. Jayden Brooks. Azóta szerelmes vagyok belé! – áradozik. Szinte látom magam előtt letörölhetetlen, széles mosolyát. Miközben beszél, csak úgy virítanak a hófehér, reklámokba illő fogai. Ő az az ember, aki, bármi is történjen, bármikor képes felvidítani. Legutóbb bob frizurát vágatott, ami irtó jól áll neki, és nagyon megy az őzbarna szeméhez és a sötétbarna hajához.

– Nos, az előbb szólított le a Starbucksban! – avattam be.

– Kicsoda? – értetlenkedik Aliz.

– Az igazi Jayden Brooks!

– A színész? Az amerikai színész? A döglesztően jóképű, Obsidian hős Jayden Brooks?

– Igen!

– Ne csináld! – nevet. – Ez mégis hogy lehet?

– Kapaszkodj meg! Filmet akar forgatni a regényemből!

– Nem értek semmit! Mégis, hogy tudta meg, hogy te létezel? Hogy szerzett tudomást rólad és a könyvedről?

– Úgy, hogy az egyik olvasóm betegelte őt, ő pedig lefordíttatta és elolvasta a regényemet. Most pedig filmet akar forgatni a könyvemből! Hát nem őrület?

– Ezt lehet, hogy még párszor el fogom ismételtetni veled, hogy elhiggyem – mondja, és tudom, hogy közben teli szájjal vigyorog a vonal végén. – És miben maradtatok?

– Adott egy névjegykártyát, hogy ha vele akarok menni a hétvégén Amerikába, akkor hívjam fel.

– Jesszus! Te atyaúristen! – süvíti Aliz a telefonba. – És te erre mit mondtál?

– Semmit. Elsétált.

– Remélem, most azonnal felhívod, és megmondod neki, hogy mész!

– Nem tennék ilyet. Én erre teljességgel alkalmatlan vagyok. Ráadásul hogyan is bízhatnék meg egy ismeretlen pasiban? Akiről azt sem tudom, hogy igazából mit akar.

– Jayden Brooks évek óta visszavonult. Úgy hallottam, egy tragikus balesetben meghalt a felesége. Azóta teljesen maga alatt van. Ha ő rávette magát arra, hogy Magyarországra utazzon és megkeressen, akkor azt csakis komolyan gondolhatja. A regényeddel pedig pénzt akar keresni. Rengeteg pénzt. Ezt, gondolom, nem mondta.

– Nem. De azt igen, hogy ő meg tudja oldani minden problémámat. Még azt is tudta, hogy éppen válok.

– Beszarás! Még a végén összejöttök!

– Persze. Már csak az hiányozna, egy futó kapcsolat egy sztárral, aki másnap lelép és elfelejt. Nekem már nem bír ki többet a lelkem. Így is teljesen magam alatt vagyok. Még mindig.

– Pedig össze kell szedned magad. Az élet megy tovább. Ha Balázsnak nem voltál annyira fontos, hogy tegyen a házasságotok megmentéséért, egy könnycseppet sem érdemel. Tovább kell lépned! Éld az életed!

– Néha úgy érzem, nem megy.

– Tudom, hogy nehéz. És szerintem éppen ezért nem szabad ezt a hollywoodi lehetőséget elszalasztanod. Örökké bánnád! És meg kell ígérned, hogy ha hazamész, végre megnézed A galaxisokat! – mondja kuncogva. Azóta szekál ezzel, amióta megjelent A titkok útja. Most viszont lehet, hogy azt kívánom, bár soha ne jelent volna meg! Bár ne adtam volna a regényem főhősének pont a Jayden Brooks nevet! Ki tudja, mi fog kisülni ebből az egészből.

– Dehogy nézem meg! Így legalább őszintén mondhatom, hogy soha nem láttam! – ellenkezem.

– De azért felhívod, ugye?

– Még nem tudom. Jobb szeretem az átlagos, szegényes életemet.

– Dehogy szereted jobban. A lelke mélyén minden ember többre vágyik, és most itt a nagy lehetőség előtted.

– Veled mi újság? Milyen az élet Kanadában? – váltottam témát.

Aliz néhány hete költözött Montrealba. Ez volt élete álma.

– Minden csúcsszuper! A legjobb helyre kerültem. A munka is jó, a kollégák irtó jó fejek. A főnökök is elviselhetőnek tűnnek. Egyelőre úgy néz ki, maradok még egy kicsit.

Ez számomra annyiban jó hír, hogy maradhatok még egy ideig Aliz lakásában. Addig, amíg nem jön haza.

Elszorul a szívem. Milyen élet ez már? Még csak otthonom sincs.

Lehet, hogy igaza van Aliznak, és el kellene fogadnom Jayden Brooks ajánlatát? De mégis mit kellene elfogadnom, mikor még nem is beszéltünk semmi konkrétumról? Most tényleg azt várja, hogy hívjam fel? Én ugyan fel nem hívom! Akármennyire is kecsegtető, amit mondott, túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Én sosem voltam bevállalós, sosem kockáztattam. Lehet, hogy éppen ezért tartok ott, ahol.

De valahol érzem, ha felhívnám ezt a számot a névjegykártyán, egy olyan, ismeretlen világba vetném bele magam, ahol a magamfajta nőkre mindenféle veszélyek leselkednek. Bár kerülhetnék ennél nagyobb slamasztikába? Válok. Az életem romokban. A könyveim nem fogynak. Nincs pénzem marketingre. Lassan állás után kellene néznem, miközben csak írni szeretnék. Jayden Brooks éppen azt ajánlotta, hogy írjak. De mellette még azt is, hogy költözzek Amerikába.

Fogalmam sincs, mit csináljak. Mondjuk, a lelkem mélyén pontosan tudom, mit fogok tenni, elbújok a számítógépem, a kézirataim biztonságot adó világában. Hazamegyek, és leülök írni a következő regényemet. Közben pedig megpróbálom kiverni a fejemből Jayden Brooks ajánlatát, és elfelejteni az egész eddigi életemet. Milyen jó lenne megszabadulni minden fájdalomtól, ami a szívemet nyomja!

Jayden

Szeretem Budapestet. Gyönyörű város. Az idejét sem tudom, mikor forgattam itt utoljára. Jó régen, az egyszer biztos. Arra viszont emlékszem, hogy Juliával akkor még nem voltunk házasok. Jó sokat buliztunk itt a stábbal. Azóta a régi, századfordulós épületek csak még szebbek lettek. Jót tett nekik a felújítás. A város tiszta és rendezett. A nevezetességek csodásak, a Budai várnegyed pazar. Rengeteg új étterem is nyílt. Látszik a fejlődés.

Nem hiszek benne, hogy a csaj felhív. Elhatároztam, hogy péntekig várok, és ha addig nem jelentkezik, akkor ennyi volt, hazautazom egyedül.

Hihetetlen, hogy felajánlottam neki, hogy jöjjön velem! Hogy költözzön Amerikába! Nem is értem, mi ütött belém. Egyáltalán nem azért szólítottam meg, hogy ezt megvitassuk. Egyszerűen csak kíváncsi voltam rá. Az igaz, hogy filmet akarok a regényéből, de ehhez miért is kellene velem jönnie?

Már elsőre, a közösségi médiában fellelhető képei alapján is vonzó csajnak tűnt, de élőben volt benne valami, ami még jobban felkeltette az érdeklődésemet.

Eljött a péntek, aztán a péntek délután is, de a telefonom még mindig nem csengett, és ez kezdett bosszantani. Nem igazán vagyok hozzászokva ehhez. A nők általában odavannak értem. Én meg azt lesem, hogy egy csaj felhívjon? Mivé lett a világ! – mosolyodom el magamon és az egész szitun.

A srácok a telefonomon a Locator funkcióhoz valahogy hozzáadták a csaj telefonszámát. Így fogtam magam, és rákerestem. Kíváncsi voltam, merre jár. Okos funkció ez, pontosan megmutatja, hol van az illető, akit keresek. Miközben a térképet bámultam, eszembe jutott a Starbucksban lezajlott beszélgetésünk.

Tényleg felajánlottam neki, hogy megoldom minden problémáját? Átgondoltam én ezt? Ha el is jönne velem, hol fog lakni? Szívesen segítek neki megírni a forgatókönyvet, és angolul is beszélgetek vele. De mégis miért csinálom ezt az egészet? Ez húzna ki a gödörből?

Valamiért úgy érzem, mégsem bírok úgy hazamenni, hogy a nő nem jött velem. A pulcsimért nyúltam és elindultam. Hozzá.

Nem vagyok épelméjű.

És amikor megjelent a telefonomon a helyzete, végleg elvesztettem a türelmemet. Természetesen otthon van. A lakásán. Így egy kis ráhatással akár gyorsan össze is pakolhat.

Alexa

Harmadik napja itthon vagyok. Nem csinálok mást, csak írok. Élvezem, hogy nem kell sehová mennem. Nem kell emberekkel találkoznom. Egész nap pizsamában ülök a gépem előtt, és imádom írni az új regényem. Zseniális történet lesz.

Épp a következő lattémért indultam a konyhába, amikor csengettek. Ki lehet az? Nem ismerek a házban senkit. Alig két hete költöztem be.

Odacsoszogtam a bejárathoz, és közben belenéztem a tükörbe. Szent isten! Remélem, hogy valami szomszéd nénike az, mert nem vagyok fogadóképes!

– Pillanat! – kiáltottam ki a folyosóra, hogy némi időt nyerjek, hogy egy kicsit összekapjam magam. Aztán amikor a kilincsért nyúltam, belém mart a felismerés. Meg sem kérdeztem, hogy ki van az ajtó mögött. – Ki az?

– Én – jött a válasz, angolul. Egy férfihang volt az, mire hatalmasat dobbant a szívem. Ilyen nincs! Istenem, mondd, hogy nem Jayden Brooks az! – fohászkodtam. Pizsamában vagyok! Smink nélkül! A hajam akár egy szénakazal! Ez gáz! Nem nyithatok így ajtót! De bunkóság lenne nem kinyitni. Elvégre már tudja, hogy itthon vagyok. De mégis, mit keres itt? Egyáltalán, honnan tudja a címem? Ez a pasi mindent tud rólam?

Nem hívtam fel. Való igaz. De ez egy jelzés volt, hogy nem érdekel az ajánlata.

Azt nem mondom, hogy az elmúlt három napban nem jutott eszembe ezerszer, hogy felhívom, de aztán mindannyiszor lebeszéltem magam róla. Jobb nem kezdeni idegen pasival. Még akkor sem, ha csak munkát ajánl, ha életem álommelóját ajánlja! Olyannal meg pláne nem, aki a tetejébe még sármos is. Arról nem is beszélve, hogy híres hollywoodi színész. Az ő világa és az én világom távolabb már nem is állhatna egymástól.

Végül vettem egy mély levegőt és kinyitottam az ajtót. Ott állt, az egyik kezével az ajtófélfának támaszkodva. És szédítően jól nézett ki.

Basszus! Bárcsak ne lenne ilyen jó pasi!

– Mit akarsz? – kérdeztem. Kissé talán ellenségesebb voltam a kelleténél. Nem tehetek róla, zavarban voltam. Ő mégiscsak egy hollywoodi sztár.

– Beszélni veled – mondta, miközben egyenesen a szemembe nézett.

– Már beszéltünk.

– De az nem volt elég. A gépünk pedig hamarosan indul – közölte, mintha mi sem lenne természetesebb. – Itt a folyosón beszéljünk, vagy esetleg be is engedsz? – kérdezte kaján vigyorral az arcán, miközben szemérmetlenül, tetőtől talpig végigmért. Atyaég! Pizsamában vagyok. Mezítláb állok előtte.

Nem volt mit tenni. Be kellett engednem. Kitártam előtte az ajtót és hagytam, hogy besétáljon. Még mindig jobb beengedni, minthogy a folyosón bárki meglásson vele.

Aliz lakása nem túl nagy, de otthonos. Egy nappaliból és két szobából áll. Egyenesen a nappaliba mentünk. A holmijaim a vendégszobában voltak. Így viszonylag rend volt.

– Ez nem a te lakásod – kezdte, miközben körbenézett.

– A barátnőmé.

– Kíváncsi lennék, ha lenne saját lakásod, azt hogyan rendeznéd be.

– Az biztos, hogy dolgozószoba lenne benne – jegyeztem meg szórakozott mosolyra húzva a szám, és az étkezőasztalon heverő laptopomra bámultam. Alig várom, hogy egyszer legyen saját lakásom. Ahol, ha kedvem tartja, akár hajnal négykor is pizsamában írhatok. Balázs folyton ki volt rám akadva, amikor hajnalban felébredtem, és oda mertem ülni az asztalomhoz, a gépem elé. Nem volt külön dolgozószobánk, a hálóban dolgoztam. Végül is igaza volt, mert nem tudott tőlem aludni. Zavarta a fény.

– Miért nem hívtál fel? – szegezte nekem a kérdést.

– Őszintén? Mert nem hiszem, hogy komolyan gondoltad a dolgot. Amit ajánlottál, az túl szép ahhoz, hogy igaz legyen – vallottam be kertelés nélkül.

– Pedig komolyan gondoltam. Csináljunk filmet a könyvedből! Segítek az amerikai kiadásban is. Lesz hol laknod, és új életet kezdhetsz.

– Miért csinálod ezt? Miért éri ez meg neked?

– A nevem bármit megér nekem – húzta csúfondáros mosolyra a száját. – És érzem, hogy a könyvedből jó filmet fogunk csinálni.

– A forgatókönyvet bárkivel megírathatnád.

– De én veled szeretném megírni.

– Ezt úgy érted, hogy azt szeretnéd, ha együtt írnánk meg? – kérdeztem döbbenten.

– Pontosan. Nem hiszem, hogy arra vágysz, hogy örök életedben egy barátnőd lakásában lakj.

– Nem ismerlek. Azt sem tudhatom, nem akarsz-e megerőszakolni, vagy mik igazából a szándékaid.