A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: Red Star Falling

First published in the United States in 2024 by Grand Central Publishing

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © 2024 by Steve Berry

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Malum Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-823-6

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás köszönetünk Ben Seviernek, a Grand Central rangidős alelnökének és kiadójának. Lyssa Keuschnak, a szerkesztőnknek, akivel nagyon élveztük a közös munkát. Továbbá Tiffany Porcellinek a marketinges szakértelméért; Staci Burtnek és Ivy Chengnek, akik a hirdetéseket intézték; mindazoknak, akik a borítót készítették, és ragyogóvá tették a könyv belívét; és mindenkinek az értékesítésen meg a gyártáson, akik gondoskodtak róla, hogy legyen könyv és borító, és hogy mindenütt kapható legyen.

Köszönet nekik egytől egyig.

Mint mindig, a feleségeinknek, Julie-nak és Elizabethnek, akik számunkra továbbra is a legkülönlegesebbek. Az első Luke Daniels-kalandot, A kilencedik embert nekik, kettőjüknek dedikáltuk. Ahogy az ottani köszönetnyilvánításban is rámutattunk, a támogató házastársak jelenléte és befolyása nélkülözhetetlen mindenfajta írói sikerhez.

Ugyanez mondható el az ügynökökről is.

Egy író számára az irodalmi ügynök ugyanolyan létszükséglet, akár a szavak és a papír. Egy New York-i (vagy ami azt illeti, bármilyen) kiadótól származó kiadói szerződés az egyik legfárasztóbb, legegyoldalúbb dokumentum, amelyet az ember valaha is olvashat. A harmincvalahány (szimpla sorközzel írt) oldalon nagyjából semmi sincs, ami az írónak kedvezne. A szerződést a kiadó jogászai írják, akiknek az a dolguk, hogy a kiadó érdekeit képviseljék. Ezzel nem azt akarjuk mondani, hogy a szerződés nem tehető kétoldalúbbá, az író számára kedvezőbbé.

Csak kérni kell.

Ehhez azonban tudni kell, hogy mit töröljünk, és ami még fontosabb, hogy mit tegyünk hozzá.

Itt jön be a képbe egy jó irodalmi ügynök.

Az ő dolguk az íróról való gondoskodás. Kizárólagosan az írónak dolgoznak. Teljes hűséggel tartoznak nekik, mindent azért mondanak és tesznek, hogy az írót segítsék. A szerződési procedúra idejére ők az író szeme, füle és agya.

Nélkülözhetetlenek.

Szerencsénkre a mieink a legjobbak közül valók.

Ők nem csupán az üzleti partnereink (hiszen anyagilag részesednek a sikerünkből), hanem a barátaink is.

Nélkülük semmire sem mennénk.

Mély meghajlás illeti hát Simon Lipskart (Steve részéről) és Dan Conawayt (Grant részéről), akik az egészet sínre teszik.

Simonnak és Dannek,
köszönjük

„Szilárd meggyőződésem, hogy a nukleáris fegyverek korlátlan és féktelen tombolása soha, semmilyen okból nem kerülhet újra egyetlen puszta halandó kezébe.”

MIHAIL GORBACSOV

PROLÓGUS

MOSZKVA – 1584. JANUÁR

Iván Csitvjortij Vasziljevics nem volt kegyetlen ember.

Távolról sem. Inkább óvatos.

Körültekintő.

Életének ötvenharmadik, uralkodásának harminchatodik esztendejében volt. Atyjától hatalmas kiterjedésű felségterületet örökölt, amely azonban az egységnek és harmóniának a látszatát is nélkülözte. A középpontjában lévő Moszkvát erődített őrhelyek gyűrűje övezte, nyitott város volt, akár valami ideiglenes település. Maga a város, a kreml tornyokkal közrefogott magas, oromzatos falak mögött létezett. Tőle távolabb, folyamatosan bővülő koncentrikus körökben terjeszkedve olyan vidékek terültek el, amelyek semmiben sem hasonlítottak a szervezett tartományokhoz. Inkább egymással örökös háborúban álló, de azon semmit sem nyerő független államokhoz hasonlítottak. Ő azonban mindezt megváltoztatta, valamennyit a maga egyeduralma alá kényszerítette, és új címet adományozott magának. Nagyapja, III. Iván, akit most Nagy Ivánnak neveznek, Moszkváról szólva már réges-rég kijelentette: Két Róma már elbukott, de a harmadik most áll, negyedik pedig nem lesz. Így aztán nagyon is helyénvalónak vélte, hogy a világit és a szakrálist egyetlen névben ötvözze.

Cár.

A Moszkvai Nagyfejedelemségben a Rurik-dinasztiába született Iván még csupán hároméves volt, amikor atyja meghalt, őt pedig nagyfejedelemmé kiáltották ki. Az első öt évben édesanyja, az áldott Jelena Glinszkaja szolgált régensként, amíg ellenségei meg nem mérgezték, és gyötrelmek között meg nem halt. Az ő oltalmának megszűnte után a bojárok kegyetlenül bántak Ivánnal, hivatalos alkalmakkor parádéztak vele, aztán újra bezárták. Enni alig kapott. Sokszor elhanyagolták, mentálisan és fizikálisan is. És miközben az országot tűrhetetlen zsarnokságuk alá hajtották, ugyanezek a bojárok egy értékes leckét is megtanítottak neki.

A félelem jó dolog.

Az állandó konfliktusok légkörében nőtt fel, és megtanulta, hogy a brutalitás és könyörtelenség az erő előfeltételei.

Egy gyenge lélektől senki sem fél.

A számára kiválasztott társakkal együtt űzött legkorábbi kedvtelései egyedülállóak voltak. Nagy mulatságára szolgált kutyákat lehajigálni a teraszokról, és azon élvezkedni, ahogy vergődve keresztülbukfenceztek a levegőn, és halálra zúzták magukat a bástyafalon. Egyszer valami csip-csup veszekedés miatt kivégeztette az egyik barátját. Egy másiknak kivágatta a nyelvét, mert átkozódott vele. Férfivá érése közben végignézte, ahogy embereket kínoznak és gyilkolnak meg. Tizennyolc évesen végül nagyfejedelemmé koronázták.

IV. Ivánná.

És kezdetét vette a bosszúja.

Senkit sem kímélt. Minden adósságát, legfőképpen anyja halálát, vérrel fizette meg. Elterjedt egy mondás: Minél közelebb állsz a cárhoz, annál közelebb vagy a halálhoz.

Szerencsére világéletében erős testalkattal volt megáldva. Magas volt, keménykötésű, rövid nyakú, széles mellű. Hosszú, lapos orra hegye fölfelé kunkorodott, apró, de nyugtalan és örökké figyelő szeme jegeskék volt. Itt-ott feketéllő vöröses, hosszú szakállat és sűrű bajuszt növesztett. A fejét viszont alattvalói többségéhez hasonlóan borotválta.

Egyszerre volt közember és nemes.

– Minden készen áll? – kérdezte a testőrétől.

Bogdan Belszkij régóta állt szolgálatában, csaknem az összes erőpróbában részt vett. Talán egyedül ő maradt életben azok közül, akikben Iván igazán megbízott.

– Ahogy parancsoltad, felség – felelte Belszkij.

Fejük fölött alacsonyan függött a délutáni ólomszín égbolt. A kreml magas bástyafalain belül lévő nyílt térségen vágtak át egy sereg épület mellett, amelyeket azóta ismert, hogy az eszét tudta. Az éjjel friss, száraz hó hullott, most az ropogott minden lépésük alatt. Erőtlen téli napsütés szűrődött át a felhőkön, de nem kínált menedéket a halántékát szorító hideg ellen. A csípős levegő mentolillatot keltett az orrában. A tornyokban fegyveres katonák foglaltak helyet, és járőröztek a kőfalak tetején. Szükséges óvintézkedés, habár ezt a fallal kerített citadellát senki sem merné megtámadni.

A külső falhoz érve felmászott a falétrán.

A fal tetején kinézett, túl a várárkon, a befagyott folyóig, amelynek tömör kék jégtömegén úgy lehetett átkelni, akárha szilárd talajon járna az ember. A szűrt napsugár tűhegynyi élénk fényeket és szemkápráztató csillogást gyújtott a havon. A széles folyó közepe táján egy akkora vasketrec állt, amelyben három férfi is elfért. A parancsa szerint betömték a szájukat, a kezüket pedig összekötözték a hátuk mögött. Nem közönséges emberek voltak. A privát biztonsági egységének voltak a tagjai, akiket hetekkel ezelőtt különös gonddal válogattak ki egy titkos küldetésre, és a parancsokat egyenesen az ő szájából kapták.

És véghez is vitték.

Hibátlanul.

Ami azt jelentette, hogy most meg kell halniuk.

Látta, hogy a három férfi vergődik a ketrecben, a vastag vasrudakat rugdossák a csizmájukkal. Egyikük sem viselt kabátot, de más egyebet sem nagyon, ami megvédte volna őket a metsző hidegtől. Ám ez nemsokára már nem jelent problémát. A ketrecen túl őrök álltak, egy sűrű aprófaréteg mögött, amelyet felaprítva a ketrec oldalának támasztva halmoztak fel.

Amire készültek, nem volt szokatlan. Sőt, szinte naponta megtörtént ilyen vagy olyan formában. Iván kínzókamrái a pokol egy különös formáját teremtették meg. Az ottani büntetés bibliai méreteket öltött. Ő maga néha csak puszta megfigyelő volt. Máskor izgatott közönség. Alkalomadtán aktív szerepet játszott. A mai látványosság mindhárom ötvözete volt, amelyet a szabad ég alatt tartottak meg mindenki szeme láttára, de észrevette, hogy a havas folyópartokon senki sem figyeli az eseményeket. Helyes. Jobb szerette az ilyet sebtében és csöndesen intézni. A három megkötözött férfira a fiatalságuk miatt és azért esett a választás, mert nem volt se feleségük, se gyerekük, mindannyian égtek a vágytól, hogy örömet szerezzenek a cárjuknak, de azért már messze nem lelkesedtek annyira, hogy kérdőre vonják.

Közeledett az uralkodása vége. Kezdte cserben hagyni a teste. A halál már a nyomában járt, de – egyelőre – még nem érte utol. Maradt még egy kis ideje, és azt tervezte, hogy jól kihasználja. Az első feleségétől két fia született. Iván, az idősebbik, születésétől fogva nagyon hasonlított az atyjára. Számos közös elfoglaltságuk és kedvtelésük volt. Csakhogy az örököse meghalt. Már három éve, hogy elment. Isten irgalmazzon neki, amiért megölte a fiatalembert. Nem szándékosan. Inkább egy dühkitörése során. De így is, úgy is halott. Az értelmetlen tett fájdalma megmaradt.

És soha nem is fog elmúlni.

Gyerekkorában ő maga is hanyagolta a tanulást, annál jobban szerette a szkomorohok,{1} a pogány zenészek társaságát. De végül aztán belátta, hogy ez ostobaság, és rákapott az olvasásra meg a tanulásra. Verseket írt, zenét komponált, idegen nyelveket tanult. Udvarában értő fülekre találtak az orvosok, a csillagászok és a tudósok. Gyűjtötte a könyveket. A világ legértékesebbjei közül is néhányat, amelyekkel az apja által ráhagyott, a nagyapjától örökölt gyűjteményt gyarapította. Az Oszmán Birodalom korbácsa, Nagy Szulejmán ellensége lett, legyőzte és szétzüllesztette az Arany Hordát. Életét kockáztatva ő maga vezette a hadsereget, győzelmei növelték a presztízsét, bátorságának hírnevét is, és egy újabb ragadványnevet érdemelt ki velük.

A groznijt.

Erős. Fenyegető. Lenyűgöző.

Most, élete végén két dolgot tartott leginkább becsben. Az anyja földi maradványait és a nagyapjától örökölt könyveket.

– Mindkettő biztonságban van – mondta neki Belszkij. – Jól elrejtve ott, ahol parancsba adtad, felség. A Mennybemeneteli kolostor apácáinál.

Iván tudta, hogy amint ő elmegy, a bojárok mindent elpusztítanak, amit értékesnek tartott. Mind gyűlölték őt. Új trónörököse, második fia, Fjodor jó természetű, egyszerű gondolkodású ember, akit nem érdekel a politika. Testileg beteges, szellemileg erőtlen, és gyermektelen. Imádkozással és elmélkedéssel telik az élete. Vele csak kihalna a Rurik-dinasztia. Tehát amit eddig tett, és amire most készül, annál inkább szükségszerű. Röpke néhány percen belül már csak ő és Belszkij fog tudni róla. A testőrét praktikus okokból vonta be az összeesküvésbe.

– Ha meghalok – suttogta, miközben minden lélegzetvétele ködpáraként gomolygott körülötte –, helyezz el mellettük.

– Úgy lesz. Feltétlenül.

Nem kívánta az Arhangelszkij-székesegyházban eltemettetni magát, ahol az apja, a nagyapja és a fia is nyugszik, az összes többi nagyfejedelemmel egyetemben.

– Igaza volt a jövendőmondónak – suttogta.

Egy üstökös feltűnését követően egész Oroszországból összegyűltek a látók. Különösen az egyikük fogalmazott meg irtózatos figyelmeztetést: Egy éven belül meghal a cár. Iván ahelyett, hogy kivégeztette volna, hallgatott rá.

És felkészült.

– Öltöztess szerzetesi csuhába, hátha elnyerem Isten bocsánatát a sok gonoszságért, amit elkövettem.

Öreg barátja bólintott.

Iván visszafordult a folyó felé, és jobb karjával belekaszált a hideg levegőbe.

Ez volt a jel.

A fáklyás őrök odaléptek a ketrecet körülvevő aprófához, és meggyújtották. A csontszáraz fa pillanatokon belül lángra kapott, és sűrű füst gomolygott a délutáni égbolt felé. A ketrecben lévők a rudaktól börtönük közepe felé húzódtak, így próbálva menekülni a lángok elől, ugyanakkor nyilván egy kis meleget is szerettek volna magukba szívni. Nem az volt a lényeg, hogy megégjenek vagy megfulladjanak. A szájukat betömték, nehogy világgá kürtöljenek valamit, amiről tudnak, és a kezüket is megkötözték, hogy ne tudják kivenni a szájukból a tömést. Semmi magyarázatot nem kaptak arra vonatkozóan, hogy miért büntetik meg őket.

De nincs is rá szükség.

Lángnyelvek csaptak át a rácson. Eleinte nyilván szívesen fogadták őket, de ahogy egyre jobban felforrósodtak, elviselhetetlenné váltak.

Hangos reccsenés visszhangzott végig a folyón. Kezdett meggyengülni a jég. Nem sok időbe telt. A fáklyás őrök elhátráltak a ketrectől. Körülötte tovább tombolt a tűz. Újabb reccsenés. Iván felnézett az égre, amelyen nem volt mélység, sem rejtett hely, nem vetett árnyékot. Egy fagyos széllökéstől megborzongott a palástja alatt. Egy utolsó reccsenés, mint amikor a fejsze alatt eltörik a fa, és a ketrecből sziget lett. Az úszó jég azonban nem bírta megtartani a súlyát, és az egész holmi egyetlen gyors mozdulattal elsüllyedt, eltűnt a folyó vize alatt, csak a gőz sziszegése maradt a nyomában.

Elvégeztetett.

Minden biztonságba került.

NAPJAINKBAN

1.

LISSZABON, PORTUGÁLIA
MÁJUS 19. – HÉTFŐ – 4:00

Luke Daniels tudta, hogy a hegymászók között van egy mondás, amely szerint a csúcsra felérni még csak félsiker. Pokoli nehéz megcsinálni. Nem vitás. De azzal, hogy ott vagy a csúcson, még nem ért véget a feladat. Egészen addig nem, amíg épen, egészségesen vissza nem érsz az alaptáborba. Akkor, és csak akkor végeztél. És noha ez a Magellán Ügyosztály számára végzett legutóbbi megbízatása a spanyol határon való egyszerű átkísérésre szólt, feltétlenül illett rá a metafora. Tegnap sikeresen végrehajtotta a küldetést, és most hazafelé tartott.

A probléma?

A mögötte lépcsőzetes alakzatban haladó két sötét szedán már négy lefordulás óta követi őt a repülőtér felé. A távolságot is tartják, akár két vadászpilóta, aki a szárnya mellett repül.

És nem is nagyon csinálnak titkot a dologból.

Pirkadatig még két óra van hátra, tehát még nem kezdődött el a hétfő reggeli csúcsforgalom. A négysávos, osztott pályás országút jobbára néptelen volt, habár minthogy még sosem járt Lisszabonban, nulla elképzelése volt róla, hogy itt mit jelent az, hogy forgalmas. Csak azt tudta, amit látott. Azt a két fekete szedánt. Meg akik bennük ülnek. Mögötte. Elöl nagyjából egy mérföldnyire megpillantotta a repülőtér kifutójának villogó lámpáit és navigációs irányfényeit.

Alaptábor. Már majdnem ott van.

Két lehetőség nyílt előtte: vagy kereket old a reptér felé, vagy még többet kiderít kíváncsi barátairól. Az utóbbi mellett döntött. Hogy miért? Először is, a benne szunnyadó katonának nem tetszett, hogy követik. Az a katonai rangerek dolga, nem fordítva. Egykori ranger lévén ez volt a dolog lényege. Másodszor, gőze sem volt róla, hogy mit akarnak. Ellenségesek vajon a szándékaik? Van fegyverük? Honnan tudhatná. De nem kockáztathat pisztolyharcot egy ártatlan bámészkodókkal teli repülőtéren. A bökkenő az, hogy ő viszont fegyvertelen. Ha tűzharcra kerülne sor, ő maga is alig érne többet egy bámészkodónál. A tetejébe alváshiányban szenved, rosszkedvű, és egyáltalán nem hiányzik neki egy hétórás repülőút turistaosztályon, az Atlanti-óceánon át haza DC-be. Az ember azt gondolná, hogy az Egyesült Államok kormánya a hírszerző tisztjei számára kifizeti a business classt.

De nem így van.

Gyorsan rápillantott a telefonján lévő térképre, majd gyorstárcsázta a Magellán Ügyosztály műveleti diszpécserét. Bejött a vonal, ő pedig így szólt:

– Követnek, két kocsival, kilétük és szándékuk ismeretlen.

Aztán elhadarta az MGRS koordinátákat.

Az Ügyosztály gyakran működött együtt amerikai katonai eszközökkel, ezért az egyméteres pontosságú katonai koordináta-rendszert, a Military Grid Reference Systemet használta. Luke jól ismerte. Annak idején Afganisztánban, rangerkorában a pontos helymeghatározás nagyon is sokat számított, amikor tüzérségi zárótüzet kért, vagy helikoptert egy súlyosan sebesült bajtárs evakuálására.

– Erősítést kér? – kérdezte a hang.

– Nem. De indítsák el az órát. Hatvan perc. Utána jöjjenek, és keressenek meg.

Bontotta a hívást, és belenézett a visszapillantó tükörbe. A kocsik továbbra is ott voltak, most már csak százyardnyira lemaradva, lépcsőzetes alakzatban, mint két éhes cápa.

Játszani akartok? Oké. Játsszunk.

Rátaposott a gázpedálra, és így húsz mérföld per órával gyorsabban haladt. Aztán az utolsó pillanatban élesen jobbra kanyarodott a következő kijárathoz, ismét gyorsított, és olyan gyorsan vette be az ívelt lehajtót, amilyen gyorsan csak merte. Mögötte a két szedán csúszkálva megállt.

Luke elmosolyodott.

Az üldözői elbóbiskoltak, és túlszaladtak.

A hátulütő?

Most már tudják, hogy az üldözött vad megneszelte őket. Szinte biztos, hogy változni fog a taktikájuk, talán agresszívabbak lesznek. A lehajtó alján finoman fékezett, és balra pillantott, nehogy oldalba kapjon egy gyanútlan autóst.

Tiszta volt a terep.

Elrobogott a stoptábla mellett, eltekerte a kormányt, és gyorsítás közben megfarolt. Ismét kanyarodni kezdett az út, és szinte azonnal egy bairro külvárosában találta magát. A tipikus portugál környék némán derengett ezen a korai órán. Az ablakon át jobbra egy fél mérföld széles bozótost szelt ketté egy csatorna, amelynek útját magasan burjánzó fák szerpentinvonala mutatta. Azon túl egy másik bairro párhuzamos útja futott, a körvonalait utcai lámpák világították meg. Belepillantott a tükörbe. Semmi jele az üldözőinek. Persze nem rázta le, csak utolérő üzemmódba kényszerítette őket. Amitől lehet, hogy egy kissé kétségbeesnek.

És remélhetőleg egy kicsit óvatlanabbak is lesznek.

Elöl meglátott egy földútra vezető lehajtót. Kicsit lassított, és bekanyarodott. Most már csak a megfelelő helyet kell megtalálnia. Minél tovább tart ez az üldözés, neki annál rosszabb. Azt kellett feltételeznie, hogy az üldözői erősítést tudnak hívni, márpedig nem akarta, hogy rákényszerítsék egy száguldozós autós üldözésre. A legtöbb esélye akkor van, ha az ő játékát, a becserkészni-és-elejteni stílust kényszeríti rájuk, gyalog, a terepen, az ő szabályai szerint.

Az út jobbra kanyarodott, párhuzamosan a csatornával.

Lassan gurulva kifarolt a padkára, és csak akkor állt meg, amikor a magas fű már a kocsi alvázát csapkodta. A motort járni, a fényszórót bekapcsolva hagyta, és kiszállt a hűvös reggeli levegőbe. Felnyitotta a csomagtartót, és behajolt, fogott egy vas kerékkulcsot, aztán fenéken csúszva bemászott a kocsi alá, amíg teljesen el nem veszett a fűben. Ezt a trükköt már elsütötte, legutóbb Liechtensteinben, a Wehrmacht egy elhagyott légibázisa előtt.

Akkor bevált. Miért ne válna be most is?

Harminc másodperc múlva egy fényszóró pár jelent meg az úton, majd egy második pár is követte. Abroncsok csikorogtak a kavicsos földúton. Az elöl haladó autó lassított, majd elhaladt Luke bérelt kocsija mellett, és az elülső lökhárítótól párlábnyira megállt. A kísérő kocsi hátul vett föl pozíciót, ily módon csapdába ejtve Luke-ot. Mindent összevéve ügyes húzás, csak éppen nem jó semmire.

Ajtók nyíltak.

– Nézd meg azt a kocsit. De óvatosan – mondta egy tekintélyt parancsoló férfihang.

Mindkét oldalról lábak suhogtak a fűben.

– Tiszta! – kiáltotta egy nő. – A kocsi üres.

– Csomagtartó üres – mondta egy másik hang. – Magával vihette a cuccait.

– A fák között van – mondta az első hang. – Oda akar becsalni bennünket. Luke Daniels, jöjjön elő! Beszélnünk kell.

A kiáltozó hangja ismerősnek tűnt, de Luke nem nagyon tudta hová tenni. Újabb pár láb közelítette meg karnyújtásnyira a csomagtartót.

– A kerékkulcs hiányzik, főnök.

– Gyerünk, kapjuk el – mondta a nő.

A csomagtartó melletti láb ellépett, túljutott Luke-on.

Csöndesen kikászálódott a kocsi alól, feltérdelt, majd a kerékkulccsal bokán vágta a férfit. A pasas felüvöltött, és oldalra vetődve a földre zuhant. A pisztolya a földre puffant. Luke a férfi gégéjére szorította a kerékkulcs feszítővasvégét, és azt suttogta:

– Egy hangot se! – Felkapta a pisztolyt, és intett. – Talpra!

– Nem… tudok. Azt hiszem, eltörte… a bokámat.

Luke felsegítette az embert. Az ürge bicegett, oldalra dőlt, de eléggé stabilan állt ahhoz, hogy Luke céljainak megfeleljen. A férfi füléhez szorította a pisztolyt.

– Fegyvereket a földre, különben ennek a tagnak rossz napja lesz!

Egy alak jelent meg, és szembefordult Luke-kal, bérelt kocsija két fényszórója kirajzolta a sziluettjét.

– Erre alighanem számíthattam volna. Klasszikus Luke Daniels. Nem kellett volna bántania a srácot.

Luke most már felismerte a hangot.

Sean Fernando.

Ezt a nevet több okból is nehéz elfelejteni, nem utolsósorban azért, mert mindig egy mexikói teleregény gonosztevőjére emlékeztette. Vagy egy ABBA-számra. Csakhogy ez az ember egy képzett hírszerző.

A CIA ügynöke.

– Tudnia kell, hogy abban a pisztolyban csak gumilövedékek vannak.

– Közvetlen közelről így is megteszi a magáét.

– Tényleg le fogja lőni, Luke?

– Az attól függ, beveszem-e a magyarázatát, hogy miért követnek.

– Az hétszentség, hogy nem azért jöttünk, hogy bántsuk. Nem tudattam elég világosan a jelenlétünket?

– Egy kicsit túlságosan is.

– Csak egy kicsit tesztelni akartam magát, hogy lássam, még mindig olyan penge-e.

– És átmentem?

– Dicsérettel. Engedje el a fickót. Csak beszélgetni jöttem.

Fernando a CIA Műveleti Igazgatóságától, alias a Titkosszolgálattól, alias az ügynökség kémszellemeitől jött. Ők a radar alatt dolgoztak. Az árnyékban. Ha meg akarták volna ölni, sosem vette volna észre őket. Plusz a hollywoodi filmek ábrázolását félretéve, ha gyilkosságra kerül a sor, a CIA viszonylag körültekintő. Fernando valami konkrét céllal jött, és Luke-nak be kellett vallania, hogy felkeltette a kíváncsiságát. Elengedte hát a foglyát, aztán segített neki felülni a lökhárítóra.

– Eltörte a bokámat, Daniels.

– Rendbe fog jönni.

Luke hátrahúzta a szánt a pisztolyon, amely kivetett egy gumilövedéket. A levegőben elkapta, kipattintotta a tárat, majd mindkettőt zsebre vágta. A fegyvert visszaadta a lökhárítón ülő embernek.

– Mi ez az egész, Sean? – kérdezte. – Mi olyan fontos, hogy a végén még lekésem miatta a gépemet? Fáradt vagyok, és haza akarok menni.

Fernando végigmérte.

– John Vince.

2.

Luke követte Fernando csapatát visszafelé a bairrón át egy egész éjjel nyitva tartó büféig a repülőtér környékén. John Vince nevének említése elég volt ahhoz, hogy elfelejtse a gépét, Fernando ajánlata pedig, hogy fizet neki egy kávét, mintha bőven elég lett volna ahhoz, hogy egy hangyányit javuljon a hangulata. Miközben a két kocsi többi utasa védőállást foglalt el a büfé bejárata közelében, ők Fernandóval egy bokszba telepedtek. Az ablakokon át Luke megpillantotta a kifutó villogó fényeit. Egy kisgép szállt fel, bedőlt, és miközben a felkelő nap kelet felől kirajzolta a sziluettjét, eltűnt szem elől.

– Ne aggódjon – mondta Sean. – Ha nem érdekli, amit mondani akarok, felültetem a hazafelé tartó legközelebbi gépre.

– Hatékony, mint mindig – mondta minden lelkesedés nélkül Luke.

Fernando érdekes egy szivar volt. Az anyja Srí Lanka-i, az apja megtévedt katolikus pakisztáni, aki kilépett az egyházból, miután egy indiai útja során megismerkedett Sean anyjával. Szerelem volt első látásra, így aztán egy hét múlva meglógtak, és az Egyesült Államokba költöztek, mielőtt a szüleik tiltakozhattak vagy rájuk találhattak volna. Seannak hullámos, sűrű fekete haja, fahéjszínű bőre és átható tekintetű sötét szeme volt. A hajvonala melletti sebhely gyanúsan úgy festett, mintha egy golyó súrolta volna; Luke a múltban többször is kérdezősködött erről a furcsaságról. A válaszok a részeg borbélytól a fűnyíróbalesetig széles skálán mozogtak. Mindegyik választ mosoly kísérte, de a szemek csillogása elárulta Luke-nak, hogy sokkal inkább rossz emlékről van szó.

Megjött a kávé, Sean pedig így szólt:

– Három napja értesültünk…

Luke a feltartott mutatóujjával elhallgattatta Fernandót, és élvezettel belekortyolt a kávéba.

Aztán újra.

– Jobb már? – kérdezte Sean.

– Elmegy. Folytassa.

– Három napja értesültünk róla, hogy Vince újra felbukkant.

Luke-nak vagy ezer kérdése lett volna, úgyhogy várt egy kicsit, amíg előrerangsorolta a legfontosabbakat.

– Azt mondta: értesültünk. Ez mit jelent?

– Egy forrást.

– Látom, maga az a mindhalálig hűséges fajta CIA-tiszt, aki nem szívesen beszél forrásokról és módszerekről. Hagyjuk a rizsát. Milyen forrás?

– Azt hallottam róla, hogy külsős ügynök, akinek tutira első kézből való információi vannak.

– Mennyire megbízható?

– A külsős? Vagy a forrás?

– Mindkettő.

– A forrásban magától értetődően megbízom. A külsősben? Itt jön maga a képbe.

– Hol van ez a forrás? – kérdezte Luke.

– Magyarországon. Kisvárdán.

Most már értette.

– Ez nem véletlen.

– Gondolja? – kérdezte Sean.

Kisvárda Magyarországon, az ukrán határtól tizenöt mérföldnyire található. Ott volt Luke és John Vince bázisa a Sommerhaus-művelet idején, amelyet Luke sosem fog elfelejteni. Ami azt illeti, azóta sem nagyon ment ki a fejéből, hogy két éve darabjaira hullott a művelet.

A premisszája egyértelmű volt, a kivitelezése viszont kockázatos.

Vince-t, a CIA Műveleti Igazgatóságának veteránját és szakavatott ügynöktoborzóját azzal a feladattal bízták meg, hogy helyi kémekből állítson össze egy hálózatot Ukrajnán belül. Az orosz elnök, Konsztantyin Franko diktatórikus kardcsörtetése Ukrajna Luhanszki területére való fegyveres behatolássá eszkalálódott. Ezért a nemzeti hírszerzés igazgatója elrendelte, hogy a CIA kezdjen kialakítani információs hálózatokat Ukrajnában, amelyek révén az Egyesült Államok tanácsadókat és hírszerzési adatokat szivárogtathat az országba. Természetes volt, hogy helyi szakemberek felhajtásával kezdjék. A műszaki hírszerző módszerek, például a műholdas képalkotás és az elektronikus lehallgatás remek eszközök, de nem helyettesíthetik az élő szemet és fület a terepen.

Luke, akit a Magellán Ügyosztálytól, az Igazságügyi Minisztérium titkos műveleti részlegétől kértek kölcsön, Vince biztonsági felügyelőjeként szolgált, és ügynököket meg anyagokat terelgetett ide-oda a magyar–ukrán határon át. Azért volt rá szükség, mert mindenütt ott nyüzsögtek az orosz SZVR ügynökei azzal a szándékkal, hogy meghiúsítsák, amit a CIA tervezett. Olyan szigorú biztonsági intézkedések övezték a Sommerhaust, hogy sem az ukrán, sem a magyar kormányt nem tájékoztatták a műveletről, így Luke és Vince magára maradt két, egymással versengő hírszerző szolgálat között. Három, ha Magyarországot is beleszámítjuk, amelynek kormánya a jobboldali politika és Franko oroszországi ambícióinak egyre növekvő támogatása felé húzott.

Miközben Vince már hozzászokott a hihető tagadhatóság homályos világában való élethez, Luke számára ez még aggodalmakkal teli tanulóidő volt. Ebben a feszült környezetben összebarátkoztak, amitől Luke-ot csak még fájdalmasabban érintette az, ami a Sommerhaus ötödik hónapjában történt.

Minden összeomlott.

Ügynökök eltűnésével meg halálával kezdődött, és az tette fel az i-re a pontot, hogy Ternopil mellett egy fagyos éjszakán eltűnt John Vince. Kézenfekvő módon azt feltételezték, hogy az SZVR rabolta el, és vagy meggyilkolták, vagy hazacsempészték Oroszországba, hogy kihallgassák, és börtönbe csukják. Már ez a két lehetőség is kísértette Luke-ot, de éjszakánként gyakorta az a gondolat nem hagyta aludni, hogy barátja valami illegális orosz pokolban él.

Luke évekkel ezelőtt bejárta a Lubjankát, a KGB múzeummá és a városnéző körút megállójává átalakított, hírhedt moszkvai börtönét. Végigsétált a félhomályos folyosókon, megállt a szűkös, hideg cellákban, amelyeknek falait még mindig ugyanaz a rücskös, mentazöld festék borította, amelyet a kivégzésre vagy kínzásra váró rabok is bámultak. Azok közül, akik a Lubjankába kerültek, csak kevesen jutottak ki, és ők sem voltak már ugyanazok az emberek. És bár Luke csupán egy órát töltött odabent, ő is megváltozva távozott onnan. Ahogy aznap újra kilépett a napfénybe, az olyan érzés volt, mintha valahogy újjászületett volna. Nem a klausztrofóbia, nem a szagok vagy a hangok, de még csak nem is a hely brutális múltja miatt. Hanem az elkerülhetetlen balsors reménytelensége miatt. Abban kételkedett ugyan, hogy a modern Oroszország politikai börtönei külsőre bármiben is hasonlítanának a Lubjankához vagy a hidegháború csúcspontján létezett többezernyi gulág bármelyikéhez, de azt biztosra vette, hogy Konsztantyin Franko elnöksége alatt börtönben lenni semmivel sem kevésbé borzalmas. Azokon a bizonyos álmatlan éjszakákon azon kapta magát, hogy ugyanazokon a kérdéseken rágódik. Vajon él-e még John? Ha igen, mit műveltek vele? Miféle falakat bámulhat?

– Véreb is benne van? – kérdezte Luke.

Sean igenlő válasza enyhe biccentés formájában érkezett.

A Véreb fedőnevű Pavel Rescsikovecet, akit ők Pásaként ismertek, Vince az elsők között verbuválta külsős ügynöknek, az ő éttermeket ellátó cégének egész Ukrajnában voltak ügyfelei. Ideális fedőtevékenység. Luke Vince-szel együtt Pása házában lakott, és az ő raktárépületéből irányították az akciót. Úgy bántak velük, mint családtagokkal.

– Véreb beszélt a külsőssel? – kérdezte Luke.

– Gondolom. Egy titkos csatornán keresztül kaptuk meg az üzenetét. Simán csak ennyi volt: Apród előkerülhetett. Érdemes lenne utánanézni.

Apród volt Vince fedőneve. Luke Galopp volt.

– Gyanúsan hangzik – mondta újra a kávéjába kortyolva Luke. – Lehet, hogy Pása lebukott. Az is lehet, hogy az SZVR mozgatja a szálakat, azt hihetik, hogy megpróbáltuk újraindítani a Sommerhaust, és most mindennek alaposan utánajárnak.

– Egyetértünk – mondta Sean. – De két lehetőségünk van. Nem törődünk vele, vagy kivizsgáljuk.

– Nulla lehetőségünk van. Ha van rá esély, hogy Vince életben van, bemegyünk. Sőt, a maga támogatásával vagy anélkül, de én megyek.

– Ahogy maga is mondja, ez csapda is lehet, hogy még valakit elkapjanak közülünk.

– Ezt a kockázatot vállalom. Számíthatok a támogatására?

– Személy szerint az enyémre? Feltétlenül. Az ügynökségére? Félő, hogy nem. Mostanáig gőzünk sem volt róla, hogy mi történt Johnnal. De ha maga megerősíti, hogy a forrás megbízható, és ő életben lehet, akkor ez az egész a Külügyminisztériumhoz kerül.

Luke tudta, hogy ez mit jelent. Évekig tartó szájtépést. Alkudozásokat. Amíg diplomáciai úton nyélbe nem ütik, hogy Johnt becseréljék valami vagy valaki másra. Ez is része a hírszerzési játéknak. Minden tartótiszt ismeri a dörgést. Gyalogok a sakktáblán, akiknek az a dolga, hogy a királyt és a vezért védjék, semmi több.

– Hivatalosan – mondta Sean. – Arra kérem, hogy minősítse a forrást, és tegyen róla jelentést. Ez minden.

Luke azonban meglátta a csillogást Fernando szemében.

Nem sokat tudott ugyan Fernando hátteréről, sőt, még a Langley-ben elfoglalt aktuális pozíciójáról sem, de azt látta, hogyan reagált John Vince elvesztésére. Luke hajszálon múló megmenekülését követően egy héten át kínlódtak a kihallgatással egy védett házban. Sean őszintén összetört, és napokig azon ötleteltek, miképpen tudnák kideríteni, hogy mi történt. Ezt a fajta gyötrődést nem lehet színlelni. Végül aztán Luke azt gyanította, hogy Langley-ben a feljebbvalók leszerelték Sean követelődzését, hogy menjenek vissza Ukrajnába megnézni.

Tudta, mit kell mondania.

– Hivatalosan pontosan ezt fogom tenni. – Kiitta a kávéját. – Elvégzem az értékelést.

A többit azonban kimondatlanul hagyta.

Aztán eldöntöm, hogy érdemes-e továbblépni. Ha igen, ki fogom hozni Johnt.

A kémkedés világa brutálisan pragmatikus. Ha minden kötél szakad, és azt kellene eldönteni, hogy Luke-ot áldozzák-e fel, és hagyják Vince sorsára jutni, vagy a már amúgy is labilis Konsztantyin Frankót provokálják, Langley az előbbit választaná. Egy másik országba behatolni, és ott bármilyen okból nyíltan agresszív akciókat végrehajtani háborús cselekmény. De amennyiben van rá esély, hogy kihozza Johnt, vállalni fogja a kockázatot.

Tartozik neki. Sokkal.

– Az az egész környék most egy fortyogó fazék – mondta Sean. – Ukrajna Konsztantyin Franko próbaléggömbje. A nyugati hírszerző ügynökségek zöme úgy véli, Franko arra törekszik, hogy egy jókora darabot visszaszerezzen a volt Szovjetunióból, amelyek most mind szuverén szomszédos területek. Ez háborút jelent, mivel a NATO ezt sosem fogja elfogadni, és igaza is van. Franko a NATO eltökéltségét teszteli, hogy kiderüljön, ki pislog először.

Luke megértette. Bármitől felrobbanhat a régió.

A kancsóból újratöltötte a bögréjét. Kérdeznie kellett még valamit.

– Mivel én tulajdonképpen nem a CIA-nak dolgozom, felteszem, már beszélt Stephanie Nelle-lel?

A főnökével a Magellán Ügyosztályon.

Sean elmosolyodott.

– Várja a hívását.

3.

FEHÉR-TÓ, OROSZORSZÁG − 10:12

Alekszej Gyelov kinézett az ablakon, tisztában lévén vele, hogy ez kellemetlen látogatás lesz. És talán veszélyes is. A homályból kilépni mindig az.

A magaslatról, amelyen a dácsája épült, az egyik oldalon a közeli nyírfaerdőnek a tegnapi, késő tavaszi hózáporban hólepelbe öltözött ősfáira nyílt széles panoráma, a másik oldalon pedig a vízre. A Fehér-tó kerek formában alakult ki, átmérője valamivel kevesebb mint ötven kilométer. Vizét a Sekszna folyó vezeti le, amely a Ribinszki-víztározóba ömlik; ez utóbbi a Szentpétervárt a Volga folyóval összekötő hatalmas vízi út része. A Nagy Péter által háromszáz éve Oroszország modernizálására tett kísérletként kezdeményezett számtalan csodálatos újítás egyike.

Újra hidegre fordult az idő. Azt remélte, hogy talán korai tavaszuk lesz, de mintha nem így lenne. Kedvenc pisztrángos patakja, amely már szépen olvadt, most megint jégkérget kapott. Időről időre hallotta az újonnan formálódott táblák recsegését és nyöszörgését, ahogy egymáshoz koccantak. Jó lenne egy kis friss hal, de ezzel a csemegével még napokig várnia kell.

Túlélte a kommunista birodalom összeomlását, két erőszakos államcsínykísérlettel egyetemben. Az ő vezetésével alakult meg az új Oroszországi Föderáció, ő lett az első törvényesen megválasztott elnöke, egy cikluson át szolgált, majd önként félreállt, hogy mások emelkedjenek a helyzet magaslatára. Kilencvenharmadik évéhez közeledett, és nem félt semmitől. Attól viszont rettegett, ami nemsokára történni fog.

Az órájára nézett.

A vendége már egyórás késésben van.

Persze szándékosan.

A hatalmi játszmák szabálykönyvében a „Várakoztasd meg őket” az első fejezet. Ami azt illeti, moszkvai kapcsolatai már továbbították a vendége indulási idejét és az északkeleti irányú, 150 kilométeres túra útvonalát. Ha a látogatója pontos akarna lenni, az lehetne.

De azzal rossz üzenetet küldött volna.

A csaknem vele egyidős rézkanna fütyülni és köpködni kezdett, amiről Csajkovszkij 1812 nyitányának frenetikus befejezése jutott az eszébe. Rengeteg ágyúlövés, harangszó és rézfanfárok. Töményen orosz. És az Egyesült Államokban mégis gyakori kísérője a függetlenség napi tűzijátéknak.

Milyen ironikus.

Kicsoszogott a konyhába, és a kanna forró vizével feltöltötte a szamovárt, aztán visszatette a fedőt, hogy ázni hagyja a szálas Caravant. A keverék kifejezetten az ő számára készült, és olyan karakteres íze volt, hogy már a keserű határát súrolta.

Pontosan, ahogy szerette.

Egy csattanással kinyílt a bejárati ajtó, és egy parkába meg egyujjas kesztyűbe bugyolált alak lépett be rajta. Harmincnyolc éve, amióta Edmon Grisint ismeri, a barátja ugyanazt a sapkát hordja.

Egy usánkát.

A szőrmesapka, amelynek fültakaró leffentyűit a tetején kötötték össze, mintha egy percet sem öregedett volna. Edmon előszeretettel mondogatta, hogy melegen tartja kopaszodó koponyáját, de a sűrű szőrme a tompa ütések elől is védelmet nyújtott. Edmon sietett leszögezni, hogy nem birkabőrből, nem nyúlszőrből, nem pézsmapocok-, de még csak nem is cobolyprémből készült.

Hanem medveszőrből.

És nem is akármilyen medvéből.

Olyanból, amelyik tinédzserkorában sikertelenül próbálta felfalni Edmont.

Ha bárki mástól hallja ezt, Alekszej azt gyanította volna, hogy csak kitaláció, de a bikanyakú barátja szájából nem volt az. Fiatalkorában, amíg egy vállsérülés partvonalra nem állította, Edmon a szovjet birkózócsapat aranyérmes versenyzője volt. A Moszkvai Városi Rendőrség húsz évet lehúzott veteránjaként azóta van Alekszejjel, hogy a berlini falat lebontották. A macsétával hadonászó PCP-függőktől kezdve a csecsen szeparatistákon át az utcai bandákig és sorozatgyilkosokig nem sok olyasmi van, amivel Edmon zsaruként ne szembesült volna. Alekszej biztonsági főnökeként mindenféle forrásból származó sok-sok veszedelmet átvészeltek már.

Barátoktól és ellenségtől egyaránt.

– Épp időben érkeztél a teázáshoz – mondta Gyelov.

Edmon lerázta magáról a parkát, és felakasztotta az ajtó melletti fali kampókra.

– Kérek bele…

– Hat cukrot. Tudom.

– Hetet, ha túl sokáig hagytad ázni.

Gyelov felkuncogott. Olyanok voltak, mint egy öreg házaspár. Évtizedekkel ezelőtt mindketten rákban vesztették el a feleségüket, és azóta sem házasodtak újra. Persze voltak hölgybarátok, akik jöttek és mentek, de egyikük sem tudta pótolni szeretett Szofiájukat és Anasztáziájukat. Ez volt a másik kimondatlan közös kötelékük, amelyet semmi sem szakíthatott szét. Alekszej csak egyetlen emberben bízott az egész világon.

– Őfőméltósága röhejesen hosszú konvoja épp most haladt át a külső biztonsági ellenőrzőponton – mondta Edmon. – Három percen belül itt lesznek. Mi is az, amit Amerikában tartanak, az a parádé, amikor egy rakás férfi vörös kalapban körbe-körbefurikázik azokkal a pici autókkal? Azt hiszem, Shrinersnek hívják őket. Valami ilyesmi látványra számítok.

Alekszej kuncogott, és az utolsó kanál cukrot is beleszórta a bögrébe, majd a másik kezébe nyomta.

– Egy főnöknek nem lenne szabad teát főznie a beosztottjainak – morogta Edmon. – Kérek még egy kanállal.

– Már megint?

– Protokoll kérdése.

Régi, lagymatag érv, erősen gunyoros módon előadva, de klasszikus Edmon. A sok-sok rituálé egyike, amelyek egyben tartják a barátságukat. Ő valamikor elnök volt. Edmon meg a testőre. Mindketten tudták, hol van meghúzva a határ, és soha egyikük sem lépte át.

– Legközelebb már a barátnőim között fogsz válogatni – mondta Alekszej.

– Azt meg kell hagyni, hogy az ízlésed vitathatatlan. Hogy is hívták a legutóbbit? Dagmarnak?

– Remek borscsot főzött.

– Borscsügyben is vitathatatlan az ízlésed, barátom.

Alekszej felmordult, és így szólt:

– A cékla az cékla.

Odalépett a lobogva égő kandallóhoz, és megállt szorosan előtte.

– A baromnak öt kocsija van – mondta Edmon. – Csupa SUV. Majdnem biztos vagyok benne, hogy röpködő drónokat is hallottam.

Alekszej a homlokát ráncolta. Barom? Kiről beszél Edmon? Eltartott egy másodpercig, de aztán a zavart agya végre emlékezett.

Hogy is felejthette el?

Akár csak egy pillanatra is.

– Az az ember óvatos – mondta végül.

– Az az ember paranoiás. És ha azt hiszi, hagyom, hogy a lapátképű banditáival tömje tele ezt a dácsát, akkor nagyon téved.

– Azt tesz majd, amit akar.

– Majd meglátjuk – mondta Edmon, és megfújta a gőzölgő csészéjét.

Alekszej motorzúgást hallott kintről.

– Befutottak.

Csészéjét a kandallópárkányra tette, begombolta és elöl lesimította gyapjúkardigánját. Szédüléshullám tört rá, amit éles szúrás követett a szeme mögött. Pislogva a fal felé nyúlt, aztán már ott is termett Edmon, két keze a két vállán.

– Megint ugyanaz a fájdalom?

Alekszej szorosan lehunyta a szemét, és bólintott.

Eltelt harminc másodperc, majd hatvan.

Szédülés. Forgott körülötte a szoba. A hasában hányinger kavargott. A szája kesernyés nyállal telt meg, amit lenyelt. Végül aztán enyhült az érzés, és alábbhagyott a hullám. Megpaskolta öreg barátja kezét.

– Már jobb. Ne csinálj hűhót.

– Ez egyre gyakrabban történik. Beszélned kéne a…

– Beszéltem. Tegnap, telefonon. Ez várható volt. Mielőtt jöttél, bevettem valamit. El fog múlni. – Addig lélegzett ki és be, amíg a világ már nem úszkált a szeme előtt. Aztán kihúzta magát, és bólintott. – Üdvözöljük a vendégünket.

Edmonnal együtt kilépett az elülső verandára. A menet kavargó hófelhővel a nyomában rákanyarodott a kör alakú behajtóra. A harmadik jármű a konvojjal párhuzamosan kivált, és megállt, abroncsai megcsúsztak a fagyott kavicson. Tökéletes összhangban tucatnyi testőr szállt ki a SUV-okból, veszélyforrást keresve körülpillantottak, és peremvonalat alkottak a konvoj körül. Mindegyik a saját, nyilván tiszta gyapjúból való usánkáját viselte.

– Shriners – motyogta Edmon.

– Viselkedj, barátom.

– Csak a vörös kalap hiányzik a fejükről.

Egy testőrpáros a harmadik SUV hátsó ajtajánál vett föl pozíciót. Egyikük kinyitotta. Egy alak bukkant elő. Magas, inas, domború, sima homloka fölött sűrű, deres hajkoronával. Kék szeme átható tekintetéről beszélt az egész sajtó, és ez csak egy volt a sok tulajdonsága közül, amelyet megmagyarázhatatlan módon vonzónak találtak a nők. És volt belőlük bőven. Ami azt illeti, olyan ember létére, aki a politikai karrierjében ennyire óvatos, kissé gondatlanul bánik a nőkkel.

Gyengeség? Az bizony.

De nem olyasmi, ami a legkisebb mértékben is lelassítaná ezt a becsvágyó ördögöt. Arcát és hangját világszerte ismerik, mindkettő egy olyan ember higgadtságát mutatja, aki nem számít rá, hogy mások ujjat húznak vele.

Konsztantyin Franko.

Az Oroszországi Föderáció elnöke.

4.

Alekszej olyan egyenesen állt, amennyire vén teste engedte, és figyelte, ahogy Franko tekintete végigpásztázza a házat meg a környező tájat, majd végül megállapodik rajta.

– Elnök úr, isten hozta a dácsámban – mondta kényszeredett mosollyal.

Franko odasúgott valamit a legközelebbi testőrének, majd felhágott a verandalépcsőn, amíg szemtől szembe nem került Alekszejjel.

– Köszönöm, hogy eljött, Konsztantyin – suttogta kézfogásra nyújtott kézzel Alekszej.

Franko rápillantott, összevonta a szemöldökét, majd levette bőrkesztyűjét, és kezet rázott vele.

– Azt mondta, sürgős. És ki vagyok én, hogy visszautasítsam egy legenda hívó szavát.

Tudta, hogy ez fájó pont. Alekszej egyedülálló helyet foglalt el az oroszok szívében. Ott volt, hogy átvezesse őket a kommunisták bukása és valami demokráciához hasonlatos dolog felemelkedése közötti nehéz időszakon. Ő volt Oroszország első olyan elnöke, akit szabad és nyílt választás révén maga a nép választott meg. Frankót is hasonlóképpen választották meg, de még jóval azután is ragaszkodott a hivatalához, hogy az alkotmányosan rendelkezésére bocsátott ciklus határideje lejárt, és a törvényhozás manipulálásával elérte, hogy lényegében élete végéig elnök maradhasson. És az általa megnyert választások egyikét sem tartották tisztességesnek és nyíltnak.

Alekszej úgy döntött, a legjobb lesz, ha tudomást sem vesz a döfésről.

– Kérem, fáradjon be. – Az ajtó felé fordult. – Épp az imént főztem teát.

Franko mögött egy testőrtrió kapaszkodott fel a lépcsőn. Edmon előrelépett, hogy elállja az útjukat. Öt feszült másodpercig Edmon és Franko emberei farkasszemet néztek egymással. Öreg barátja arcán a halvány mosoly ezt jelentette: Gyerünk, tegyetek próbára, taknyos kölykök.

Edmon egy volgai halászember fia volt, és ez a birkózással megfejelve a vállát izmossá, az alsókarját acélkábellé, a kezét pedig lapátszerűvé tette. Habár már jócskán benne járt a hetvenes éveiben, impozáns testalkata megmaradt. Évekkel ezelőtt, nem sokkal azután, hogy Alekszej biztonsági osztagába került, fél kézzel elfogott egy késsel hadonászó támadót. Bénító szorításával tizenegy csontot tört el a férfi kezében. Fénykorában csak nagyon kevesen kerekedtek fölébe. És bár az idő öreg barátját is utolérte, senkinek sem lett volna tanácsos komoly kihívást intézni ellene.

– Ha javasolhatom – mondta vendégének Alekszej –, első a titoktartás. Néhány dolgot meg kell beszélnünk. Négyszemközt.

Franko kurtán bólintott, és így szólt a testőreihez:

– Itt nincs mitől félni. Nem fog sokáig tartani. Idekint várjanak.

– Még nem biztosítottuk a házat – mondta az egyikük.

– Nagyon is biztonságos – jelentette ki Edmon.

Alekszej és Franko belépett, a többiek, Edmont is beleértve, mind a verandán várakoztak. A házigazda elvette Franko kabátját meg kesztyűjét, és felakasztotta őket, majd töltött a vendégének egy csésze teát. Kettesben letelepedtek a kandalló elé, két kopott bőrszékre. Franko élvezettel belekortyolt a teába, de az arca egy pillanatra elfintorodott a keserű íztől.

– Magának ez ízlik? – kérdezte Franko.

– Szerény maradok tőle.

Franko felkuncogott.

– Azt elhiszem. Erről a helyről hiányzik a női kéz érintése, nem gondolja?

– Egyszerű ember vagyok – felelte Alekszej.

– Valóban. Mondja, Alekszej, jól van? Sápadtnak látszik. Lefogyott. Hallom, múlt héten a városban járt. Orvosi vizsgálaton?

A keresztnév használata a Gyelov elnök úr helyett az egyenlőségnek valamiféle látszatát keltette, pedig a kor és a tapasztalat nagyon is elválasztotta őket. A moszkvai jelenlétére vonatkozó pluszinformáció említésének konkrétabb oka volt: arra utalt, hogy Oroszország elnöke rajta tartja a szemét az elődjén, mindegy, mennyi idő választja el őket. Ami nem is volt meglepő. Az emberek megfigyelése egyedülállóan orosz dolognak tűnik. Alekszejt ettől függetlenül hirtelen nyugtalanság fogta el.

Franko tudna róla?

– Éves felülvizsgálaton voltam – mondta. – Egy kis vérszegénység meg némi magas koleszterin. Ismeri az orvosokat, folyton a derékbőséggel meg a diétával jönnek.

– Én nem sokat tudok az ilyesmiről. Eléggé fitt vagyok.

Amivel Franko imádott is kérkedni a róla készült hivatalos fényképeken, amelyeken félmeztelenül lovagolt, puskával lőtt, jéghokizott.

– A Kremlben mi a helyzet? – kérdezte Alekszej.

– Sok a dolog.

– Kihívásokkal teli időszak, az biztos, idehaza és külföldön is.

Franko elutasítóan legyintett.

– A Nyugat azt teszi, amihez a legjobban ért. Szálka a szemünkben. Kína továbbra is problémás. De mind félnek. Gyengék.

– Nemsokára pártkonferencia lesz – mondta Alekszej. – Minden készen áll?

Annak idején a pártkongresszusokat, a Szovjetunió régi kommunista pártjának névleges politikacsináló konklávéit egytől öt évig terjedő időszakonként hívták össze. Az elsőt 1898-ban tartották, a huszonnyolcadikat és egyben utolsót 1990-ben. Akkor a helyi pártszervezetek mintegy ötezer küldöttje vett rajta részt. A kongresszusnak felhatalmazása volt a Központi Bizottság megválasztására, a párt szabályainak lefektetésére, és az alapvető politikai irányvonalat kijelölő határozatok beiktatására. Manapság is grandiózus eseménynek számít, de nagyon más, pusztán egy olyan plénum, ahol a Frankóhoz hasonló autokrata vezetők a hatalmukat fitogtathatják.

– Hatalmas összejövetel lesz. Vagy hatezren jönnek a föderáció minden zugából.

Jó tudni.

– Természetesen ön fog elnökölni?

– Feltétlenül. Ahogy a maga idejében ön is tette.

Ezt még jobb tudni.

– És a családja? Mindenki jól…

– Nem azért rendelt ide, hogy a kongresszusról vagy a családról társalogjunk, igaz?

– Én senkit sem rendeltem ide. Azt kértem, hogy beszélhessek önnel. Négyszemközt. És gondoltam, erre ez a legalkalmasabb hely.

– És tekintettel az Oroszország Anyácskának tett múltbeli szolgálataira és az ön töretlen népszerűségére, megteszem önnek ezt a szívességet, és itt vagyok.

– Nagyra értékelem a gesztust, elnök úr.

A szavak égették a száját, de emlékeztette magát a teljes képre. A személyes érzelmeknél és az egónál jóval több minden forog kockán.

– Arra is gondoltam, hogy egy vidéki látogatás netán örömteli fellélegzést jelenthet Moszkva után.

– Nincs szükségem fellélegzésre. – Franko félretolta a csészéjét, és lecsippentett egy kis szöszt a nadrágja száráról. – Miről van szó, Alekszej? Térjünk a tárgyra.

Alekszej nagy levegőt vett, és megacélozta magát.

– A jövőről akarok beszélni.

– Oroszországéról? Jó kezekben van az Anyaföld. Emiatt ne nyugtalankodjék.

Anyaföld. Nem maga a szó zavarta. Oroszországnak végtére is ez a történelmi beceneve, korszakoktól függetlenül. Franko szájából azonban baljóslatúan hangzott. Tekintélyelvűen. Ultranacionalistán.

– A véremben van a nyugtalankodás – felelte Alekszej. – A vezető keresztje.

– Amely már évtizedekkel ezelőtt lekerült a válláról. Eljött az idő, hogy élvezze az életet. Horgásszon, teázzon, és tegye azt, ami leköti a figyelmét.

– A változás emberpróbáló, Konsztantyin. Ezt nagyon is jól tudom. Ön ott volt a végén, látta a fájdalmat és a küszködést, ahogy magunk mögött hagytuk a kommunizmust.

– A gyengeségből született szükségtelen fájdalmat.

– A szovjet birodalom szétesőben volt. Nem lehetett megállítani. Kiszipolyozott bennünket a hidegháború. A politikánk nem tartott lépést a világ többi részével.

– A világ többi része nem tartott lépést velünk.

– A népünk sínylődött. Se remény, se jövőkép, körös-körül borús horizont, és most attól félek, hogy kezdünk újra visszacsúszni abba a földi pokolba.

– Vissza? – Franko durva nevetésben tört ki. – Mi előrefelé masírozunk. A fénybe. A nagyságba. Az a baj magával, Alekszej, hogy elszédítették az Amerika által kivetített illúziók. A hurráoptimizmus. Egy olyan világ, ahol a népek egymás kezét fogva ülik körül a tábortüzet, és mind gondoskodik a másikról. Ez ostobaság. Irreális. A nemzetközi politika vérre menő sport. Mindig is az volt. És önző vállalkozás. A népek csak önmagukról gondoskodnak. A gyöngeség gyöngeséget szül. Ez egy betegség. – Ujjal mutatott Alekszejre. – Amelyet ön engedett be az ajtón.

– Én egy felpuffadt hulla fölött elnököltem. A kommunista rendszer olyan korrupt volt, hogy önmagát falta fel. Persze nem az apparatcsikokat, nem őket, és nem is a haverjaikat, hanem a munkásosztályt. Lenin forradalma már réges-rég magukra hagyta őket. A kommunizmus csak külsőség volt, semmi több, és évtizedeken át az is maradt.

– Sztálin azt tette, amit kellett – vágott vissza Franko.

– Emberek millióit mészárolta le a semmiért. Akárcsak az előtte lévő és az utána jövő kommunisták.

– Vezetőnek lenni nem népszerűségi verseny. Az ember azt teszi, amit a közjó érdekében tenni kell. Ez is olyasmi, amit ön sosem értett meg. – Franko előrehajolt, az álla kihegyesedett. – Láttam önt a végén, Alekszej. Figyeltem. Akkor még csak egy senkiházi ügyintéző voltam. De magának megadatott a lehetőség, hogy a sarkára álljon, és Oroszország Anyácska érdekében meghozza a helyes döntéseket. Hogy kemény és hajthatatlan legyen. Hogy megőrizze, ami a miénk. Ehelyett meghátrált.

Nem egészen így állt a dolog. Franko nem csak úgy ott volt a végén. Egy keményvonalas KGB-s klikkhez tartozott, amely elutasította, hogy harc nélkül engedjék elbukni a Szovjetuniót. Sőt, a Lubjankából olyan pletykák terjengtek, hogy a KGB merényletet akar elkövetni Alekszej ellen. Az összeesküvés valamilyen oknál fogva sosem valósult meg. Vajon Franko is benne volt?

Több mint valószínű.

– A hidegháború véget ért. Vesztettünk – mondta Alekszej. – Az egyetlen esélyünk a változás volt. Ami amúgy is bekövetkezett volna, akármit is teszünk.

– Kiadta a kezéből Afganisztánt, azok után, hogy a bátor katonái feláldozták…

– Pontosabban jellemzi azt, amivel ott szembesültek, hogy egy húsdarálóba küldték őket.

– Hogy merészeli…

– Maga hogy merészeli! – Alekszej fölemelte a hangját. – A Szovjetunió viharba került, Konsztantyin. Ha az ember viharba kerül, úgy maradhat életben, ha nekikormányozza a hajót a hullámoknak. Most viszont, amit ön művel, az…

5.

Alekszej nem fejezte be a gondolatot.

Megesküdött magának, hogy megőrzi a hidegvérét, és nem hagyja magát a vádaskodás ösvényére csábítani. Azzal csak megerősítené Franko elhatározását. Sajnos lehet, hogy máris túl messzire ment.

– Folytassa csak, hadd halljuk – mondta Franko. – Tegye közkinccsé a kiérlelt bölcsességét.

– Én csak azt mondom, hogy van középút. A szélsőségek mindig rosszul végződnek.

– Például?

– Ukrajna.

– Ukrajna Nagy-Oroszország része. Mindig is az volt. Az ukrán nép többsége újraegyesítést akar.

– Ki szerint?

– Az ottani utcákon vonuló tiltakozók változásért könyörögnek.

Alekszej tudta, hogy az csak a kamera számára megrendezett, manipulált felvétel. Propaganda, amelyre Lavrentyij Berija, Sztálin titkosrendőrségének öreg főnöke is büszke lenne.

– Azt a változást ön fogja előidézni tűzzel és vassal – mondta Alekszej. – Százezrek fognak meghalni. Még annál is több menekült válik földönfutóvá.

– Nehéz döntések. Határozott cselekvés. Ennek az országnak a kormányzásához gerinc kell, Alekszej.

– Ukrajna szuverén ország. Nem teheti…

– Szavak a papíron, vonalak a térképen. Semmit sem jelentenek.

– Gondolja, hogy a NATO majd hátradől, és hagyja, hogy ön megkaparintsa Ukrajnát?

– Nem fűlik a foguk a harchoz.

– Ne legyen benne olyan biztos. Egy világháború felé masíroztat bennünket.

És egy diktatúrába.

A legutóbbi „választáson” Franko a szavazatok 88 százalékát szerezte meg. Ami nevetséges. A riválisai börtönbe kerültek, vagy nagyon is kapóra jövő balesetekben haltak meg. A médiát rákényszerítették, hogy álljon be a sorba. A szavazókat terrorizálták. Már elkésett volna ezzel a beszélgetéssel? Hamarabb kellett volna kinyitnia a száját? Lehet. De akkor még nem tudta azt, amit most tud.

– Mind meg fognak hátrálni – jelentette ki Franko. – Nem maradt már bennük küzdeni akarás.

– Miután Ukrajnát visszaterelte a nyájba, ki lesz a következő? Fehéroroszország. Litvánia, Lettország. Észtország?

– Ha ez a kívánságuk.

– Semmi kétség, ön majd gondoskodik róla, hogy az legyen.

Franko egy szemvillanással újra Gyelovra mutatott.

– Óvatosan a vádaskodással.

Alekszej abban a reményben tárta szét a kezét, hogy a mozdulatot Franko békítő gesztusnak fogja látni.

– Azt nyilván belátja, hogy a régi módszerek katasztrofálisak voltak.

– Jó kezekben gyakran a régi módszerek a legjobbak.

– Csak nem demokrácia nélkül. Kell hogy legyen hangja az embereknek. Megérdemelnek egy hangot. Csak így lehet előrejutni.

– Ha a történelem valamire megtanított bennünket, az az, hogy az oroszok egészen addig nem tudják, mit akarnak, amíg a szájukba nem adják. Ezen a népen évszázadokon át uralkodtak. Először a mongolok. Aztán a cárok. Végül pedig a kommunisták. Az oroszok nem vágyakoznak a demokráciára. Ők tekintélyt akarnak. Megérdemlik, hogy olyan országban éljenek, amelyre büszkék lehetnek, nem pedig olyanban, amely kalaplevéve járul a nyugati hatalmak elé békéért könyörögve.

– És ön háborúval fogja őket büszkévé tenni?

– Jutányos ár a dolgok grandiózus rendjében.

Franko feltétlenül rendelkezik egy megátalkodott zsarnok minden adottságával. Sztálin büszke lenne rá.

– Tudom már, miről szól ez az egész – mondta Franko, és kék szeme résnyire szűkült. – Hogy nem láttam ezt már előbb? A hagyatékáról van szó. A nagy reformer, Alekszej Gyelov. A Nyugat szíve csücske. A Nobel-békedíjas. Már minden világos. Önmaga miatt aggódik.

– Ez egész egyszerűen nem igaz. Kitöltöttem az időmet. Már meg vannak számlálva a napjaim. – Sokkal gyorsabban peregnek, mint egykor gondolta. – Eljött az ön ideje. Még mindig nagy vezetőként kerülhet be a történelembe, Konsztantyin. Osztozom az oroszok nagyságáról alkotott víziójában, de nem így. Mi ennél különbek vagyunk. Kérem, vizsgálja felül az utat, amelyen jelenleg halad, mielőtt túl késő lenne.

– A kár, amit ön és az utódai okoztak, felmérhetetlen – mondta Franko. – Annak idején politikai korrupcióról beszélt. A gyöngeség is korrupció. A határozatlanság. De az már nincs többé. Csak az én utam visz előre.

– Mondhatok vagy tehetek olyasmit, amitől meggondolná magát?

– Nem, de félreállhat az utamból, a véleményét pedig megtarthatja magának. Éljen itt, a dácsájában élete végéig. Máskülönben alaposabban is elgondolkodom a hagyatékáról. Hogy fog önre emlékezni a történelem, Alekszej Gyelov korábbi elnök úr? Nagy emberként? Középszerű emberként? Vagy bűnözőként?

Erre számíthatott volna.

– Én kezelem a hagyatékát, Alekszej. Ezt soha ne feledje. Ha keresztbe tesz nekem, nem lesz állami temetés. Se beszédek, se emlékművek. A történelemkönyveinkben nem lesz több egy lábjegyzetnél, akit mindenki elfelejtett. Az iskolások le fogják köpni a sírját.

Amire ő fütyült.

– Konsztantyin, lassítson. Lazítson a retorikáján. Beszéljen az amerikai elnökkel. Értelmes ember.

– Nincs miről beszélni. – Franko az órájára pillantott. – Van még valami? Befejezte a kioktatásomat?

Alekszej lehunyta a szemét. Beszívta a levegőt. Aztán kifújta.

Ez az őrület nem mehet így tovább.

Kifogyott a lehetőségekből. Nincs más választása, ez most már világos. És ennek az egész konfrontációnak ez volt a legfőbb célja. Biztosnak kellett benne lennie, mielőtt cselekszik.

Most már biztos.

– Köszönöm, hogy idefáradt, elnök úr – mondta. – Nem rabolom tovább az idejét.

Franko felállt.

Alekszej is, és a kezét nyújtotta.

Franko ismét rápillantott, ám ezúttal nem nyújtotta a kezét viszonzásul.

– Emlékezzen a szavaimra, Alekszej. Ne ártsa magát államügyekbe. Nem kap újabb figyelmeztetést. Legközelebb már cselekedni fogok.

– Tökéletesen világosan fejezte ki magát.

Franko felöltötte a kabátját és a kesztyűjét, majd kilépett, és nyitva hagyta maga után az ajtót. Alekszej a verandáról figyelte Edmonnal, ahogy a menet végighalad a behajtón, majd eltűnik.

– Rohadék – motyogta Edmon.

Alekszej bement a hidegről, és lerogyott az egyik székre. Nem állt szándékában sem hallgatni, sem tétlenkedni. Megpróbált beszélni a fejével. Érvelni. De csődöt mondott vele. Szerencsére maradt még egy út. Egy utolsó húzás, amely majd megoldja a problémát. Belekotort az ingzsebébe, és egy kis papírfecnit talált benne. Egyetlen sort firkantottak rá cirill betűkkel.

A Vörös Csillag még kering. Beszéljünk.

6.

BUDAPEST
MÁJUS 20. – KEDD – 14:05

Luke kinézett az ablakon, miközben a gép bedőlve megközelítette a Liszt Ferenc Nemzetközi Repülőtér leszállópályáját. A pilóta visszatolta a gázkart, csökkentette a sebességet, és kiengedte a fékszárnyakat, hogy letegye az utasszállítót. Luke nézte, ahogy odakint a szárnyon felnyílik a féklap, még tovább lassítva a repülőgépet. Sean Fernando igazat mondott, és tényleg beszélt Stephanie Nelle-lel, aki zöld utat adott Luke-nak, hogy visszatérjen Magyarországra.

Ha úgy döntene. És úgy döntött.

Naná, hogy.

– Tudja, meddig mehet el, igaz? – kérdezte tőle Stephanie. – Suttyomban meglesi, és értékeli a forrást. Ha hitelt érdemlő, akkor majd a diplomaták átveszik Vince kihozatalát.

– Vettem.

– Gondolom, tudja, hogy talán egyenesen az oroszlán barlangjába sétál be.

Tudta.

A Vince észleléséről szóló jelentés talán csak egy csali. Figyelembe véve az Oroszország és Ukrajna közti jelenlegi patthelyzetet, egy amerikai összeesküvés leleplezése, és egy igazi, hús-vér kém elfogása közönségkapcsolati huszárvágás lenne Konsztantyin Franko számára. Az imperialista Amerika európai országok ügyeibe avatkozik bele. Már megint. Franko majd azzal fog érvelni, hogy egy ilyen provokációt csak egy erős orosz–baltikumi szövetséggel lehet kivédeni, amelynek Ukrajna a sarokköve.

– Én jól kijövök az oroszlánokkal – mondta Stephanie-nak.

Stephanie nyilván tudta, hogy mit fog lépni, ha bejön a forrás.

– Ha elkapják magukat, magukra maradnak.

Erről hallani sem akart.

– Tudom, nekem annyi. Csak még valami. Ne hagyja, hogy Apuci mentsen meg.

Pedig tudta, hogy Cotton Malone lenne az első, aki a segítségére sietne. Sajnos azonban a Magellán Ügyosztály valamikori ügynöke, aki most egy dán könyvritkaságbolt tulajdonosa és alkalmi szerződéses besegítő, nem hagyná, hogy Luke ezt örökké felhánytorgassa.

És igaza lenne.

– Csak hogy értsük egymást, ugye tudja, hogy én vagyok a főnöke – mondta Stephanie. – Én mondom meg, mi legyen.

– Igen, asszonyom. De ezt muszáj megtennem. A CIA gondoskodik valamiről?

– Kap tőlük egy aprólékosan felépített személyazonosságra szóló útlevelet, amivel bejuthat az országba, meg néhány rejtekhely koordinátáit, amelyeket a Sommerhaus előtt pozicionáltak. De azt világossá tették, hogy a felhatalmazása mentőakcióra nem vonatkozik.

Luke örült az útlevél hírének. Egy új úti okmány, amelyet Langley Tudományos és Technológiai Igazgatóságának mágusai alkottak, a legszigorúbb vizsgálatot is kiállja. De ami még ennél is fontosabb, egy aprólékosan felépített személyazonosság azt jelenti, hogy aki az adatai közt turkálna, nem fog találni következetlenségeket. Márpedig turkálni fognak.

– Ha túlfeszíti a húrt – mondta a nő –, akkor egyedül marad.

– És a mi részünkről hogy néz ki a helyszíni támogatás?

Remélte, hogy a nő érti, mire gondol.

– Marcia Pooler elérhető lesz. Ő lesz az összekötője is. Mindent rajta keresztül küldjön.

Marcia szerződéses viszonyban áll ugyan a Magellán Ügyosztállyal, de nem az Egyesült Államok kormányának alkalmazottja. Miután a helyi közösségi főiskolán elvégzett egy számítógép-felhasználói tanfolyamot, rájött, hogy ha bármiféle számítógéppel kapcsolatos dologról van szó, ő amolyan csodagyerek. Egykettőre felülmúlta a tanár tudásanyagát, az a pasi meg ahelyett, hogy irigykedett volna a virtuozitására, bevezette őt a szabadúszók világába. Egy év sem telt el, és már az Apple-t, a Deutsche Telekomot, a Raytheont és a Védelmi Minisztériumot látta el tanácsokkal. Legutóbb a szó szoros értelmében életmentőnek bizonyult Luke belgiumi fű alatti küldetése során. Jó tudni, hogy ő is a fedélzeten van. Stephanie ezzel nagy kockázatot vállalt.

Luke pedig ezt nagyra értékelte.

– Köszönöm – mondta neki.

– Mindketten tudjuk, hogy mit fog tenni. Nem hagyhatom, hogy teljesen pucér seggel álljon ott a szélben. Marcia ott lesz 24/7-ben. Még egy utolsó dolog. Megkockáztatva, hogy a kérdés sérteni fogja a rangeres érzékenységét, készen áll erre? Mármint mentálisan.

Ami azt illeti, ez jó kérdés volt. A Sommerhaus és John Vince elvesztése nem múlt el nyomtalanul. Kétség sem fér hozzá. Ahhoz, hogy visszamenjen Magyarországra és Ukrajnába, le kellett vetkőznie a szentimentalizmusát. Koncentrálnia kellett. A legmagasabb szinten, hiba nélkül.

– Készen állok. De díjazom, hogy rákérdezett.

– A munkámhoz tartozik. Jó vadászatot, Luke. Próbáljon meg élve hazajönni.

Nyöszörgő hang és egy puffanás jelezte, hogy a futómű kinyílt, és a helyére kattant. A fedélzeti hangosbemondóban a pilóta hangja szólalt meg.

– Légiutas-kísérők, készüljenek a leszálláshoz.

Ködös emlékeket őrzött Budapestről. A Sommerhaus-művelet idején többször is repült a Liszt Ferencről, és oda is érkezett, de magával a várossal arra korlátozódott a kapcsolata, hogy kocsiba szállt, és három óra alatt levezetett az ukrán határ közelébe, Kisvárdára.

Ezen túl rejtély volt számára az ország.

A gép kerekei épphogy csak egyet döccenve megcsókolták a kifutót. Pár perces gurulás után megálltak a kapunál. Luke már nagy gyakorlatot szerzett a rögtönzött utazások terén, és most Lug válltáskáját gyorsan összeszedve az elsők között lépett ki az ajtón a csápra.

A Lucas Hopkins nevét viselő, frissen nyomtatott CIA-s útlevele simán átjuttatta a vámpulton. A formanyomtatvány „Látogatás oka” rubrikájába az írta be, hogy helyszínkeresés a Blazebird Games számára. Feltételezte, hogy a Blazebird a CIA fedőcége, amely ténylegesen szerepjátékokat szervez lelkes ügyfelek számára, ugyanakkor egy sereg egyéb hírszerző funkciót is ellát, többek közt ezek szerint személyazonosságok kidolgozásával is foglalkozik. Jelen esetben mint helyszínkeresőnek, célzott álcája lesz. Más szóval oka lesz ott lenni, ahol éppen van, és azt csinálni, amit éppen csinál, anélkül, hogy gyanút keltene.

Az útlevél-ellenőrzés után követte a felszíni közlekedéshez vezető jelzéseket, elhaladt az autókölcsönző pultja mellett, és keresett magának helyet az egyik közeli bárban, ahol fél órán át babusgatott egy helybeli sört. Miután már biztosra vette, hogy nem figyelik, fizetett, és átvágott a kölcsönző pultjához. Nem sok minden változott az alatt a két év alatt, amióta utoljára járt Budapesten. Többféle kézi váltós kocsi közül választhatott.

Amit imádott.

Szeme fénye, egy csodálatosan helyreállított, eszméletlen mennyiségű lóerővel telipakolt, padlóváltós 1967-es Mustang egy garázsban pihent a washingtoni lakása alatt. Fejben feldobott egy pénzérmét, és egy fekete Ford Pumát választott, amely a méretéhez képest ambiciózus nevet viselt. Tíz perccel később elhagyta a repülőteret, és ráhajtott az M3-asra, Kisvárda felé.

7.

Luke-nak feltűnt, hogy korán megérkezett a tavasz Magyarországra, a táj szürkésbarnából kezdett buja zölddé válni. Magyarország az északi határának egy része mentén elnyúló hegylánctól eltekintve jobbára sík vidék, kicsit nagyobb, mint Indiana, középső részét a ritkásan lakott, folyók öntözte legelők és szántóföldek alkotta Nagy Magyar Alföld uralja. Az egész környéket könnyen össze lehetne téveszteni Montanával.

Kisvárda felé nagyjából félúton a telefonja utasításait követve egy Polgár nevű falura talált. Onnan észak felé vezetett öt mérföldet, majd ráfordult egy behajtóra, amely egy látszólag elhagyatott sótartóházhoz vezetett, amelynek fehér festése málladozott, a kerítéséből pedig a karók fele hiányzott. A tulajdonos, Jakab Henrietta már egy évvel korábban elköltözött, de a CIA továbbra is az ő neve alatt birtokolta a házat. Luke fedősztorija szerint a nő lehetséges helybeli kalauz volt. A Sean Fernandótól kapott kulcs nyitotta az oldalajtót. Belépett a sötétségbe, egy pillanatig hagyta, hogy alkalmazkodjon a szeme, aztán gyorsan átfésülte a házat arra a valószínűtlen esetre készülve, ha netán társasága lenne.

Sehol senki.

A folyosón álló fürdőszobaszekrényben, a padlódeszkák alatt megtalálta a titkos rekeszt. Egy olajzöld Pelican szerszámosláda volt benne. Beütötte a kapott háromjegyű kódot, és felnyitotta a tetejét, amely alól valami habba ágyazott fényképezőgép tűnt elő. Alatta, a láda dupla fenekében egy 9 mm-es Heckler & Koch pisztoly és egy MP5-ös géppisztoly bújt meg, mindkettő hangtompítóval felszerelve. Meg sem kellett néznie, úgy is tudta, hogy a fegyvereken nincs sorozatszám. Bevett CIA-s gyakorlat, mivel a cégnek „megállapodása” van a legtöbb fegyvergyártóval. Az MP5 katonai kivitelű volt egyes lövésre, hármas sorozatra és teljesen automatára állítható tűzváltókarral. Ezt a fegyvert ismerte. Megbízható, pontos, gyakorlatilag nincs visszarúgása. Voltak még a ládában tartalék tárak, egy éjjellátó távcső, három miniatűr GPS-es nyomkövető, és különféle egyéb szerszámok, amelyek jól jöhetnek.

A tokban lévő 9 mm-est a dzsekije alá, a nadrág derekába dugta, aztán visszazárta a ládát. A padló alatti üregben egy másik fémdoboz is volt, mindenféle valutával. Magyar forint, ukrán hrivnya, orosz rubel, amerikai dollár. A rubelt választotta, és három kötegben kivett belőle pár ezret. Aztán a dobozt és a padlódeszkát visszatette, de a Pelican ládát magával vitte. Bezárta a házat, és visszament az útra. A vezetés utolsó része már gyorsan ment, és közben felváltva hol a tájban gyönyörködött, hol azt figyelte, nem követik-e, hol pedig forgatókönyveket pörgetett a fejében arról, hogy mi várhatja Kisvárdán.

Vajon ott lesz a forrás? Vagy csak egy küldönc? Egy lecsapódni kész felhúzott csapda? A spekulálás a hülyéknek való, de lefoglalta a gondolatait. Viszont csak egyetlen logikus első lépés volt.

Ellenőrizni a John Vince-észlelés igazságtartalmát.

Délután öt óra körül ért Kisvárdára.

A két év alatt nem sokat változott a hely. A durván tizenhétezer embernek otthont adó város ezeréves múltra tekint vissza, amikor is a magyarok kiszorítottak innen egy kisebb csapatnyi nomád törököt, és elfoglalták a környékbeli várat. A mindenféle üzletek és éttermek között elszórtan itt is, ott is történelmi helyszínek beszélnek emberekről és olyan eseményekről, amelyek évszázadokkal azelőtt történtek, hogy a zarándokatyák egyáltalán megpillantották volna a Plymouth-sziklát. Amíg Kisvárdán tartózkodtak, műveleti okokból sem Luke, sem Vince nem érintkezett senkivel. Egy idő után mégis otthonosan érezték magukat. Eszébe jutott, ahogy a macskaköves utcákon kocogott, fölfedezte a fura zugokat, és megpróbált névtelen maradni. De a legkülönösebbnek azon az estén érezte a helyet, amikor John Vince eltűnt.