Nick Page

A kereszténység
majdnem tévedhetetlen
története

avagy kétezer év
szentekkel, vétkezőkkel, idiótákkal,
és Istentől ihletett bajkeverőkkel
– részlet –

Fordította: Jakab-Benke Nándor

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Nick Page: A Nearly Infallible History of Christianity.
London, Hodder & Stoughton, 2013.
First published in Great Britain in 2013 by Hodder & Stoughton – An Hachette UK company

Copyright © Nick Page, 2013
© Koinónia 2018, 2023
Hungarian translation © Jakab-Benke Nándor, 2018

Szerkesztette: Adorján Kálmán

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

Elektronikus kiadás
ISBN 978 973 165 280 1

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Tartalom

Előszó

Prológus: a rémálom elkezdődik

1. Jeruzsálem, Jézus és Jelenések

2. Markión, montanizmus és manicheusok

3. Konstantin, konzíliumok és a krédó

4. Barbárok, Bizánc és Benedek

5. Középkor, keltezés és különválás

6. Keresztes lovagok, katedrálisok és katharok

7. Beginák, Bibliák és bubópestis

8. Papírnyomtatás, protestánsok és parasztok

9. Kálvinizmus, kontra-reformáció és közösségi államok

10. Forradalmak, felvilágosodás és forrófejűek

11. Mormonok, misszionáriusok és majmok

12. Fundamentalizmus, fasizmus és fehérnépek

Következtetés

Jegyzetek

Kronológia

Előszó

Kr. u. 542-ben pestis sújtotta a Földközi-tenger keleti partját.

Egy hírneves egyiptomi keresztény, Nagy Szent Barszanophiosz írt egy levelet, szorongó keresztény testvéreit megvigasztalandó és bátorítandó. Közéleti figuraként hivatkoznék rá, csakhogy még fiatal szerzetes korában visszavonult egy barlangba, és azóta se látta senki.1 De nagyszerű leveleket írt. Azt mondta címzetteinek, hogy noha Isten szereti az embereket, és szeretne már megkönyörülni rajtuk, „a világban elkövetett bűnök sokasága nem teszi azt lehetővé”. De – folytatta – van három ember, akikről azt gondolja, hogy Isten előtt tökéletesek, és akiknek hatalmuk van arra, hogy „megkössék és kioldják, megfizessék vagy visszatartsák bűneinket”.

Ez a három ember: János Rómából, Éliás Korinthoszból, és még egyvalaki – akinek a nevére nem emlékezett – Jeruzsálem tartományból.

He? Biztosan nem bökött mellé? Nem a pápára gondolt? Vagy valamelyik pátriárkára – a Konstantinápolyéra, az Antiókhiáéra vagy az Alexandriáéra? Nem a császárra?

Nem ám. Barszanophiosz szerint 542-ben a világ három legszentebb embere János, Éliás és egy csávó Jeruzsálemből, akinek a nevére sem emlékezett.2

Ezért írtam ezt a könyvet. János, Éliás és a jeruzsálemi hogyishívják miatt. Az igazán szent emberek miatt, akiket elfelejtettünk útközben.

•

Ez a könyv annak a története, hogy egy mediterrán parasztember hogyan indított el egy mozgalmat, amely aztán a világ legnagyobb vallásává nőtte ki magát.

És hogy eme mozgalom tagjai – akik magukat keresztényeknek hívták – miféle különleges, inspiráló, urambocsá világmegváltó dolgokat csináltak, csak mert azt gondolták, hogy az a mediterrán ács ezt várja el tőlük, és mert azt hitték, hogy megadta nekik az erőt hozzá. És hogy a mai napig az ő cselekedeteik következményeivel élünk együtt.

És hogy nagyon sokan mások – akik szintén keresztényeknek hívták magukat – rettenetes, borzalmas dolgokat hajtottak végre Krisztus nevében. És hogy a mai napig az ő cselekedeteik következményeivel is együtt kell élnünk.

Ez a könyv olyan emberek története, akik megpróbáltak úgy élni, mint Jézus, de olyanoké is, akik nem nagyon törték össze magukat, hogy úgy éljenek, mint Jézus – meg egy pár olyan emberé, akiket aztán bottal se lehetett volna rávenni arra, hogy úgy éljenek. A fura az, hogy ezek mind keresztényeknek hívták magukat, noha utólag igen jól látszik, hogy néhányuknak halvány gőzük sem volt arról, hogy ki volt Jézus, és mit képviselt.

A leleplező

Ennek a valaminek, amit úgy hívunk, hogy történelem, három fő feladata van: magyarázás, leleplezés és ünneplés.

Az első feladat, hogy megmagyarázzuk, miért vannak úgy a dolgok, ahogy vannak.

A második, hogy kiderítsük, ki a hibás azért, hogy a dolgok úgy vannak, ahogy.

És a harmadik az, hogy megünnepeljük ama hősöket – és tetteiket –, akik megmutatják, hogy a dolgoknak nem feltétlenül kellene úgy lenniük, ahogy vannak.

Emiatt a három dolog miatt akartam megírni ezt a könyvet.

Először is, meg akartam tudni, honnan jöttünk mi, keresztények. Miért hiszünk azokban a dolgokban, amelyekben hiszünk? Ki mondta el először azokat az ezerszer hallott szólamokat, és ki találta ki azt a fura rituálét? Ki volt az, de komolyan, aki úgy gondolta, hogy a keresztes hadjárat jó ötlet? Szóval ez a könyv azoknak való, akik elmennek a templomba, és aztán csak vakarják a fejüket. Azoknak, akik nem értik, hogy II. János Pál pápának miért van két keresztneve és egy számjegye családnév gyanánt. Azoknak, akik meg se tudják különböztetni a szentélyt a szent éjtől.

Másodsorban, el szerettem volna mondani az igazat pár olyan emberről, akikre hősként tekintünk, de igazából kicsit sem voltak hősiesek. Tudom, hogy ezzel feldühítek egyeseket. Azt hiszik majd, hogy most aztán rondán beszélek a katolikusokról. Vagy a lutheránusokról. Vagy a puritánokról. Vagy az anglikánokról. Vagy az ortodoxokról. Nos, megpróbáltam ugyanolyan nyíltsággal beszélni mindenkiről. Én ökumenikusan goromba vagyok.3

Harmadrészt, dicsőíteni akartam a kereszténység igazi hőseit. Ezek leginkább olyan emberek, akik egész életüket a perifériákon élték: lúzerek, titkos mozgalmak tagjai, akik Jézus tanításait hűen követték, csak hogy aztán kiröhögjék, kiközösítsék, bebörtönözzék, vagy urambocsá’ megöljék őket. Vagy mind a négyet. Egy időben. Legtöbbjüknek nem volt vagyona vagy hatalma – jobb dolga is volt annál. És sokukat teljesen szétőrölték az olyan emberek, akikre az előbb hivatkoztam. Persze ha meglett volna a hatalmuk hozzá, pont olyan szörnyűvé váltak volna, mint az elnyomóik. De nem volt meg. Így nem váltak.

Tudom, néha úgy fog tűnni, hogy a könyvből eltűnt az objektivitás. Ezzel az a baj, hogy nem is volt benne, így aztán nem tudott eltűnni. Az a helyzet, hogy ez nekem is gondom. Nekem számít, hogy milyennek van ábrázolva a hitem. Az igazi, felnőtt történészek elfogulatlanok kéne hogy legyenek. A legtöbb, amire én képes vagyok, legfeljebb a „félig-elfogulatlanság”.

Sok történész szívélyesen megbocsátja a korok különböző keresztényeinek legkevésbé sem keresztény cselekedeteit, a történelmi relativizmus okán – az egy másik korszak volt, másféle értékekkel, mondják. De nekem nem megy. Érted: mi olyan nehéz abban – egy kereszténynek –, hogy „szeresd ellenségeidet”? Hol írja Jézus, hogy teljesen okés szanaszét égetni embereket? Nem mintha a „szeresd ellenségeidet” csak úgy felbukkant volna utólag egy mindaddig kiadatlan Jézus-összesben. Mindig is ott volt. És az „akkoriban másféle értékeik voltak az embereknek”-érvelés még elmegy, ha mondjuk a higiéniáról van szó. De nem működik, ha két olyan keresztényről beszélünk, akik közül az egyik dühében felgyújtotta a másikat, mert az másvalamit gondolt egy darab kenyérről.

Be kell vallanom, hogy ez a könyv főleg a Földközi-tenger vidékére és a Nyugatra fókuszál. A kereszténység most nagyon nagy szám Afrikában és Ázsiában, és hatalmas történelme van ezeken a kontinenseken is, de egyszerűen kifogytam a fejezetekből, hogy minden ottani hős történetét elmeséljem. Sajnálom.

De tény, hogy vannak hősök, jófiúk – és jólányok! – ebben a sztoriban. Sokuk csodálatra méltó. Furák, különcök, túlvilágiak, sőt felháborítóak. De csodálatra méltóak.

Előbb viszont egy sötét fejezet következik.

Prológus: a rémálom elkezdődik

Görögország. Kr. e. 300.

Alexandriai Ktészibiosz bemutatja legújabb találmányát. Úgy néz ki, mint egy hatalmas pánsíp. A sípok elé egy dobozt szereltek, amelybe csatornákat vágtak. Ezekbe szorosan illeszkedő csúszkákat lehetett csúsztatni. Mi a fene volt ez? Fegyver? Kínzóeszköz?

Nem. Ezeknél sokkal rosszabb. Amint a rabszolgák elkezdték a tömlőket pumpálni, a mester meg a csúszkákat tologatni, borzalmas hangorkán bukkant fel a semmiből.

Görögország. Kr. e. 300: Ktészibiosz feltalálta az orgonát.4

Dolgok, melyeket a kereszténység történetéből tanulhatsz

Első dolog:
hát a feltámadás, butus!

Az egyház története egy vasárnap reggel kezdődött, időszámításunk szerint 33-ban, amikor egy ember, akiről mindenki azt hitte, hogy halott, sétálni kezdett a temetőben. A kereszténység fő ügye a feltámadás. Mindig van élet a halál után. Mindig van remény.

Tudván, hogy milyen korokba és helyekre kerülünk el eme utazás során, jó lesz megjegyezni ezt a tényt.

1. Jeruzsálem, Jézus és Jelenések

Hát ezt ne

Kr. u. 33-at írunk, és Jeruzsálem fejesei igencsak morcosak.

Eddig semmi új. Sok minden idegesítette őket: a munka; a felelősség nyomása; a kenőpénz, amellyel meg kellett vásárolniuk a főpapi tisztséget az uralkodó rómaiaktól; a megfelelő palást kiválasztása az ünnepségekre; nem is beszélve arról, hogy mindenki kollaboránsnak nézte őket, ezért heveny közutálatnak örvendtek.

És akkor most még ez is: két galileai halász ramazúrit csap a tanításaival a templomban. Ez nem is lett volna akkora baj, hiszen a templom mindig tele volt agitátorokkal: ha nem farizeusok vagy esszénusok, akkor feltörekvő messiáskák vagy vármegyés fiatalok hőzöngtek. Még az sem lett volna akkora baj, hogy az hírlett róluk, hogy csodákat hajtanak végre. Ez ugyanis elvárt dolog volt Jeruzsálemben, és hivatalosan is jó a turizmusnak. Nem, ami tényleg felhúzta őket, az az, hogy ez a két ember azt állította, hogy a vezetőjük feltámadt a halottaiból. És mivelhogy a templomot igazgató elit volt az, amely eleve leszervezte az illető halálát, ezek az állítások arcpirító támadásnak számítottak az ő autoritásuk ellen.

Az illetőt Názáreti Jézusnak hívták. Jesua – hogy eredeti nevén szólítsuk – csodatevő, tanító és radikális prédikátor volt Galileából. Követőit elvezette Jeruzsálembe, zavargásokat okozott a templomban, és sok olyasmit mondott, ami a hatóságoknak igencsak fájt. Így aztán letartóztatták, elvitték Poncius Pilátus római helytartóhoz, akit rávettek, hogy végezze ki őt. (Őnekik nem volt szabad megölniük senkit. Ami szintén idegesítő dolog volt.)

Na és erre ennek a Jézusnak a követői azt állították, hogy az illető feltámadt halottaiból, ami nemcsak hogy lehetetlenség, de teljesen ellentmond az ő teológiájuknak.1 Sőt azt állították, hogy ez a Jézus a régóta várt zsidó messiás. (Később a követői a messiás kifejezés görög változatát – khrisztosz – kezdték használni, ami felkentet jelent. Innen a „Jézus Krisztus”. Nem a családneve, hanem a munkaköri leírása az.)

Az említett két embert – Pétert és Jánost – arra intette a főpap és a templomot vezető többi hatalmasság, hogy „egyáltalán ne beszéljenek és ne tanítsanak Jézus nevében.” A válaszuk: „Igaz dolog-e az Isten szemében, hogy inkább rátok hallgassunk, mint Istenre: ítéljétek meg magatok; mert nem tehetjük, hogy ne mondjuk el azt, amit láttunk és hallottunk.” (ApCsel 4,19–20).

Más szóval: nem.

Íme. Rögtön a kereszténység kezdeteinél megtaláljuk egyik legjellemzőbb vonását: a hatalom tiszteletének hiányát. A hallgatás megtagadását. Az igazság az, hogy az autentikus kereszténység már a kezdetektől fogva mélyen, mélyen idegesítő volt.

Felkél a halott

A kihallgatásról szóló beszámoló a Biblia Apostolok cselekedetei című könyvéből való. De a feltámadásról szóló első írás egy levélből származik, amit néhány rakoncátlankodó kis-ázsiai kereszténynek írtak 54-ben:

Krisztus meghalt bűneinkért, az Írások szerint. Eltemették, és – ugyancsak az Írások szerint – feltámadt a harmadik napon, és megjelent Kéfásnak, majd a tizenkettőnek. Azután megjelent több, mint ötszáz testvérnek egyszerre, akik közül a legtöbben még mindig élnek, néhányan azonban elhunytak. Azután megjelent Jakabnak, majd valamennyi apostolnak. Legutoljára pedig, mint egy torzszülöttnek, megjelent nekem is. (1Kor 15,3–8)

Az egyes szám első személy itt egy Pál nevű ember Tarszoszból, más nevén Saul, akire később még visszatérünk. Ezzel a levéllel figyelmeztette a korinthoszi, rosszul viselkedő keresztényeket, hogy ama bizonyos feltámadás néhány szemtanúja még mindig él. Ezek közül páran az egyház kulcsfontosságú vezetői voltak – Péter és Jakab; de apostolokat is említ, ez az általánosan használt kifejezés mindenkire vonatkozott, aki látta a feltámadott Jézust. Még húsz év múlva is sokan éltek közülük, legalábbis Pál szerint. Ekkorra már réges-rég elmesélték a feltámadás történetét mindenkinek, aki hajlandó volt meghallgatni (és azoknak is, akik nem).

Viszont az első alkalom, amikor mindenki hallott a feltámadásról, az esemény után negyven nappal volt. Jézus követői összegyűltek egy helyre imádkozni a zsidó pünkösd alkalmával, amikor a Szentlélek leszállott közéjük. A város tele volt zsidókkal a világ minden részéről: Párthiából, Ázsiából, Egyiptomból, Rómából, Székelyföldről – mindenhonnan.2 És ezek mind elkezdtek beszélni Jézusról, mindenki a maga nyelvén. Jézus mozgalma már az elejétől fogva nemzetközi volt.

Nagyon sokan csatlakoztak a mozgalomhoz aznap. De pontosan mihez is csatlakoztak? Az egyház még nem született meg, a tantételeiről nem is beszélve. Ezek a megtért emberek nem egy információs szórólappal mentek haza, nem kaptak egy ingyenes Újszövetséget, és mellé egy hírlevelet az istentiszteletek órarendjével. Csak egy történettel: amit az emberek láttak és hallottak Jézusról. Amit aztán mindenki továbbadott.

Add tovább

Pál azt mondja a feltámadott Jézus megjelenése történeteiről, hogy nem ő találta ki: neki is csak átadták. Ő is egy keresztény beszámolót idéz, egyfajta hitvallást. Egyéb is volt benne:

Mert én az Úrtól vettem, amit át is adtam nektek, hogy az Úr Jézus azon az éjszakán, amelyen elárultatott, vette a kenyeret, és hálát adva megtörte, és ezt mondotta: „Vegyétek, egyétek, ez az én testem, amely tiérettetek megtöretik, ezt cselekedjétek az én emlékezetemre.” Hasonlóképpen vette a poharat is, miután vacsoráltak, és ezt mondta: „E pohár amaz új szövetség az én vérem által, ezt cselekedjétek, valamennyiszer isszátok az én emlékezetemre.” Mert valamennyiszer eszitek e kenyeret, és isszátok e poharat, az Úrnak halálát hirdessétek, amíg eljön. (1Kor 11,23–26)

A keresztények az elejétől fogva hallották Jézus történetét. Ebben a korban még nem lehetett csak úgy ráguglizni valamire. Az emberek nagy része olvasni sem tudott, na meg az internet sem létezett még vagy 2000 évig. Voltak könyvtárak, de oda csak puccos tógában engedtek be. Az átlagkeresztény így hát memorizálással és ismételgetéssel tanult. És – a kereszténység legnagyszerűbb találmányával: az evéssel, ami az én kedvenc tanulási módszerem is. A történetet beleszőtték egy étkezésbe, amit Pál az Úr vacsorájának hívott. Ez lett az eucharisztia – a görög hálaadás szóból. Az Úrvacsora egy hálaadó étkezés volt.

A táplálkozás szimbolikus és praktikus volt egyszerre. Minden keresztény, társadalmi osztályra való tekintet nélkül osztozkodott az ételen, hogy demonstrálja, „mi ugyanis sokan egy kenyér, egy test vagyunk” (1Kor 10,17). És rendesen bevacsoráltak. Nem mint manapság, amikor az úrvacsora olyan bor, ami csak papíron bor, és olyan kenyér, ami igazából vagy a) kétnapos graham-keksz, vagy b) ostya címszóval osztogatott kartonízű valami. Ezt elfelejtjük. Az ő vacsorájuk rendes étkezés volt.

Ezek a keresztények más dolgokat is csináltak találkozásaik során. Imádkoztak, a Szentírást olvasták, beszéltek róla és énekeltek. Bizony, szintén Pál leveleiből tudjuk, hogy milyen is volt egy őskeresztény dicséret. A dalszöveg arról szól, hogy „Ő Isten formájában volt”, de a rabszolgaságot választotta, hasonló lett az emberekhez és meghalt a kereszten. Ezért Isten „felmagasztalta” őt, most meg a nevére hajoljon meg minden térd, s „minden nyelv vallja, hogy Jézus Krisztus Úr az Atya Isten dicsőségére” (Filippi 2,5–11).

Ezek eléggé radikális nézetek voltak. És noha Pál az események után pár évtizeddel írja ezt, már akkor nyilvánvaló kellett hogy legyen az egésznek az ellentmondásossága. Ezek az emberek olyasvalakit követtek, aki a kereszten halt meg, ami csúnya halál: rabszolgák és idegen lázadók „kiváltsága” volt. Azt állították, hogy nemcsak az ő uruk volt, hanem mindené és mindenkié – ez, ha nem egyéb, legalább egy pár rómait kiakasztott. De a legerősebb az volt, hogy Jézus valahogyan „Isten formájában volt”.

Ezeket a nézeteket nem lehetett csak úgy lenyelni. Ahogy Pál is beismerte, Jézus „a zsidóknak megütközés, a pogányoknak pedig bolondság” (1Kor 1,23). És ez kábé mindenkit lefedett akkoriban.

Amint a jeruzsálemi templom vezetőivel zajló konfliktus is mutatja, néhány zsidó elég csúnyán reagált ezekre az igehirdetésekre. Persze nem minden zsidó. Merthogy Jézus első követői mind zsidók – izraeliták – voltak. És néhányan továbbvitték a zsidó szokásokat: zsinagógába járás, fix időpontban való imádkozás, kóser étkezés, rendszeres telefonhívások anyukának stb. Ez konfliktust okozott, amint a pogányok is elkezdték felvenni a hitet. De Jézus első követői nem tudták, hogy éppen egy új vallást alapítanak: ők azt hitték, hogy a réginek szolgáltatnak igazságot.

Bizony, kereszténység és judaizmus viszonyáról egy korai gondolkodójuk írásaiból tudunk meg a legtöbbet: a már említett tarszoszi Páléból.

Pál

Pál arcképe. Valószínűleg valamelyik hajótörése után lehetett fotózva, az állára tapadt polipból ítélve.

Név: Tarszoszi Pál.

Művésznevén: Saul.

Nemzetiség: Görög anyanyelvű zsidó Kilikiából.

Élt: kb. 1–kb. 68 között.

Ismertetőjegyek: Kopasz, dongalábú, egybeszemöldökű, horgas orrú. De ettől eltekintve fura módon vonzó.

Mielőtt híres lett volna: Sátorkészítő. Rabbiképzős hallgató.

Miről híres: Levélírás. Gyülekezetek alapítása. Nehezen kibogozhatóság.

Miért fontos: Ő határozta meg a kereszténység jó néhány teológiai alapeszméjét.

Ihatnál vele egyet a sarki kocsmában? Abszolút. Noha valószínűleg megpróbálna valakit megtéríteni, ami könnyen verekedésbe torkollhat.

A dongalábú, egybeszemöldökű angyal

Pál élete mutatja legjobban az őskereszténység átformáló erejét. Tarszoszban született, egy dél-kilikiai kozmopolita városban, amely ma Törökország része. Római polgárnak született, sátrakat készített, vagy cserzővarga volt a mestersége. A családja ortodox zsidó volt, Pál pedig Jeruzsálembe járt Gamáliel rabbi alá, tanulni. (Nem a szó szoros értelmében, persze. Noha olyanra is volt példa, hogy rabbiképzős diákok egyike – akik igen közelről és pontosan próbálták utánozni tanárjaikat – bebújt a rabbi ágya alá, miközben az nejével benne hevert. Amikor a rabbi kérdőre vonta, a diák azzal válaszolt, hogy ez a Tóra [törvény], ezt kell megtanulni. Egy ilyen hozzáállástól kétségkívül izgalmasabb lenne A gyakornok című valóságshow.)

Na szóval, a pünkösd alatt történtek miatt a zsidó hatóságok elvesztették a türelmüket. Zavargások törtek ki, és az új szekta egyik tagját – egy görögül beszélő, István nevű zsidót – megölték. Pál is tagja volt a büntetőbizottságnak. De nemsokára gyökeresen megváltozott az élete. Damaszkusz felé tartott éppen, hogy szétoszlasson egy nemrég létrehozott keresztény csoportosulást, amikor befogta egy spirituális traffipax: fény villant körülötte, és a feltámadt Jézus hangját hallotta: „Saul, Saul, miért üldözöl engem?” Így aztán ebből az ortodox zsidó keresztényüldözőből lett a gójok legfontosabb apostola.

I. kép: A damaszkuszi úton Pál elsőre tévesen ismeri fel a természetfeletti esemény mibenlétét.

A családi háttere miatt tökéletes volt a misszionáriusi munkára: római polgárként görög városból származott, és zsidó farizeusnak volt kiképezve. Anyanyelve görög volt, de beszélt héberül, és tanulmányozta a Tórát, a zsidó törvényt is. Más fontos tulajdonságokkal is bírt: ellenállhatatlan szenvedéllyel és odaadással csinált mindent, kötözködő személyiségével elég komoly mennyiségű erőszakot tudott elviselni. Igazi radikális figura volt. Sőt, a legtöbb apostoltól eltérően még azt is sejthetjük, hogyan nézett ki. Egy korai egyházi – kitalált – történet (Pál és Tekla cselekedetei) annyira nem hízelgő képet fest az apostolról, hogy talán még igaz is lehet: „Pál… kis termetű, kopasz, dongalábú, erőteljes felépítésű, egybeszemöldökű, igencsak horgas orrú, de nagyon kedves ember volt. Olykor embernek látszott, máskor meg angyalnak tűnt.”

Megtérése után nem ment Jeruzsálembe, hogy találkozzon az egyház magvát jelentő vezetőséggel (valószínűleg érezte, hogy a hatóságok nem fognak cigánykereket hányni az örömtől, hogy átállt az ellenséghez). Ehelyett pár évre Arábiába ment – ez most a Damaszkusz környéki területet jelenti, nem egy nagy homokbuckát a semmi közepén, hogy annak tetején törökmézet nyalogasson. Sokat nem tudunk arról, hogy ezalatt mivel foglalkozott, de úgy tűnik, szerzett pár ellenséget magának. Ugyanis éjszaka kellett megszöknie Damaszkuszból, át a falon, egy szennyeskosárban.3 Három év után végre-valahára eljutott Jeruzsálembe, ahol találkozott Péterrel, Jakabbal, és az egyház többi vezetőjével. Valahol érthető, hogy kicsit idegesek voltak – de Barnabás tartotta a hátát Pálért.

Eme találkozó után nekifogott azt csinálni, amihez a legjobban értett: bajba jutni. A feljegyzések szerint alig hagyta el a gyűlést, elkezdte bátran térítgetni a hellénistákat. Ezek Jeruzsálem görögül beszélő lakosai voltak: (e)migránsok, tulajdonképpen. Beszéde nem volt egyöntetű siker: a hellénisták úgy válaszoltak Pálnak, hogy megpróbálták megölni. Így hát a többi apostol erősen noszogatni kezdte, hogy hagyja már el Jeruzsálemet. Egy időre északra ment hát, vissza Tarszoszba.

Élet és halál

Tekerjük csak vissza egy kicsit. Szent István4 első vértanú halála csak az első fodrocska volt a görögül beszélő jeruzsálemi keresztények elleni erőszakhullámban. A kereszténység hamar utat tört ebbe a közösségbe – és volt is a két csoport, a zsidók és a görögök közt ellenségeskedés –, de amikor kitört a nyílt erőszak, a bibliai beszámolókból az jön le, hogy a zsidó keresztények – többek közt vezetőik, Jakab és Péter – valahogyan a városban maradhattak, míg a görög anyanyelvű hellénistáknak távozniuk kellett.

Ezek közül az egyik, Fülöp elvitte az evangéliumot Szamáriába, ami elég radikális döntésnek bizonyult, hiszen a legtöbb zsidó szívből gyűlölte a szamaritánusokat – azok tudvalevőleg korcsok és eretnekek voltak. Aztán Jeruzsálemtől délnek indult, és megtérített egy etióp eunuchot, akivel az úton találkozott. Az eunuchok eljuthattak egészen nagy felelősséggel, sőt hatalommal bíró pozíciókba is, de igazából a rómaiak és a zsidók is egyfajta undorral tekintettek rájuk. A zsidó törvény szerint például senki nem léphetett be a templomba tönkrement szerszámmal.5 Ennek az eunuch-térítésnek is hihetetlenül mély jelentősége van: Isten királysága senkit sem zár ki. Nem számít, mennyire fura vagy egzotikus népség vagy, vagy hogy melyik testrészed hiányzik: bejöhetsz.

Az eunuchot megkeresztelték valamiféle vízben az út mellett, ahol találkoztak. A keresztelés volt a keresztény közösség másik megkülönböztető jegye. Valószínűleg a zsidó rituális feredésből ered, de a keresztények Keresztelő Jánostól, Jézus hírnökétől vették át. Jézus végül is meg volt keresztelve. És ha neki jó volt…

Az úrvacsora mellett tehát a keresztelés lett a korai kereszténység második szent rítusa. Az „Atya, a Fiú és a Szentlélek” nevében végrehajtott keresztelést Pál apostol a halál és az újjászületés szimbólumaként írja le. Eltemetnek a vízbe, aztán meg visszatérsz a halálból. A harmadik századtól kezdve, a keresztelés egy későbbi verziójában az új egyháztagok levetik a régi ruhájukat, alámerülnek a vízbe, kijönnek a másik oldalon, ahol kapnak egy új rend ruhát.6 Kaptak egy pohár mézes tejet is – az ígéret földjének szimbólumait.

Ezután, és csakis ezután vehettek részt az eucharisztiában. Amikor a keresztelőkápolnákat építészmérnökök kezdték tervezni, szarkofághoz hasonlóra készítették őket, hogy kiemeljék az újjászületéses tematikát.7

Azt mondom, ekklēsia, azt mondod, kyriakē

Júdea, ugyebár, csak egy provinciája volt a Nagy Római Birodalomnak™. És Jézus szava hamarosan túlnőtte a zsidó kezdeteket, továbbterjedt mindenfelé. Az Apostolok Cselekedetei ezt egy másik történetben emeli ki, amikor is Kornéliusz római centurio tér meg, ezúttal Péter közreműködésével. A bibliai beszámoló kimondottan a zsidók és pogányok közti tisztasági rendelkezésekre utal: Péternek látomása támad, amelyben tiszta és tisztátalan eledel is alászáll a mennyből egy lepedőn. S amikor megtudja, hogy a Szentlélek alászállt Kornéliuszra és háztartására is, Péter ezt bizonyítékként fogja fel arra, hogy „a pogányoknak is megadta Isten a megtérést az életre”.

Ezek a tények nem mindenkit győznek meg. Nem is az volt vitás, hogy a pogányok keresztények lehetnek-e, hanem hogy ahhoz zsidóvá kell-e lenniük. Péter úgy értelmezte a látomását, mintha nem ételről, hanem emberekről szólna. Nem rohant ki a ház elé flekkent sütni. De ahogy egyre több pogány tért meg, felmerült a kérdés, hogy körül kell-e metélni őket, illetve hogy be kell-e tartaniuk a zsidó tisztasági törvényeket?

Valamikor Kr. u. negyvenben a kereszténység megvetette lábát Antiókhiában, amely akkoriban a Nagy Római Birodalom™ harmadik legnagyobb városa volt, kulcsfontosságú kulturális és kereskedelmi központ. Jó híre volt, olyan értelemben, hogy sok különböző hitet és vallást megtűrt. Ezt a sokszínű, kozmopolita jellegének köszönhette: görögök, szírek, zsidók, arabok, föníciaiak, perzsák, egyiptomiak, indiaiak, rómaiak és sokan mások együtt laktak benne. (Ha még csak laktak volna: Antiókhiának nemcsak toleranciája, hanem laza erkölcsei miatt is híre ment.)

Antiókhia igazi görög-római város volt. S mint minden akkori civilizált hely, túlzsúfolt és mocskos. A legtöbb lakóhelyet mai szabványok szerint nyomortanyának hívnánk. A Római birodalom városaiban sétálgatva állandóan kerülgetni kellett az emberi ürüléket, amit a panelokból dobtak ki – ezeknek, mármint az emeletes lakásoknak, insulae volt a nevük –, és folyton koldusok tetemeibe botlott az ember. Vespasianus császárt egyszer egy banketten látták vendégül, ahová beszaladt egy kutya, a szájában egy emberi kézzel. Egy utcán talált hulláról harapta le. A császárt ez nem sokkolta különösebben: úgy gondolta, hogy jó ómen, és folytatta a bankettet. (Vajon ezek után ki kezeskedett a kaja frissességéért?)

A kereszténység a könyörtelen görög-római kutyavilág radikális alternatíváját nyújtotta (habár a kutyáknak jól ment, ezek szerint): azért tudott olyan gyorsan és olyan messzire gyarapodni az első pár évszázadban, mert törődött az emberekkel. Nemcsak halál utáni életet ígért a hívőknek, hanem halál előttit is. A keresztények naponta ellátták eleséggel a szegényeket. Felöltöztették az özvegyeket. Meglátogatták a tömlöcben sínylődőket. Meggyógyították a betegeket és ördögöt űztek. Egyfajta jóléti államot hoztak létre kicsiben, bürokrácia nélkül.

Ezt az életstílust természetesen az alapítójuktól vették át, aki azt mondta, hogy „szeresd felebarátodat, mint magadat”. A kereszténység egy sajátos életutat jelentett. És így is hívták magukat azokban az első években: „az Út”.8 Antiókhiában viszont más neve volt a mozgalomnak. A huncut antiókhiaiak kitaláltak egy gúnynevet ezeknek a vándoroknak: Christiani, ami a görög Christos szó és a Chrēstos név (ami gyakori szolganév volt, jelentése: jó, hasznos) összemosásából keletkezett. Így lettek a mozgalom tagjai a Christianik, jó kis szolgák, Krisztus követői.

Ők persze nem így hívták magukat. Maguk megjelölésére az ekklēsia gyűjtőnevet választották, ami görögül gyülekezetet jelent. Ez utalás a zsinagógára, ami szintén gyűlést, gyülekezetet jelent. De a körülöttük lévő társadalomra is utal. A Római Birodalomban ugyanis az ekklēsia egyfajta helyi tanácsot jelentett, ahol a nagyok összegyűltek eldönteni, hogy mi a legjobb mindenkinek. A keresztények egy alternatív birodalom helyi tanácsosai voltak.

Egyháznak (church) végképp nem hívták magukat. Az egy teljesen más görög szóból jön – a kuriakē melléknévből, amely „Úrhoz tartozót” jelent. Ez fel sem bukkan az Újtestamentumban, sőt nem is használják keresztény csoportokra, csak Pál után kétszázötven évvel.

Jakab

Név: Názáreti Jakab.

Avagy: Jakab, az Úr testvére.

Nemzetiség: Galileai zsidó.

Meghalt: kb. 62-ben.

Ismertetőjegyek: Nem ismert, de talán csúnya térdei voltak.

Mielőtt híres lett volna: Valószínűleg asztalos/ácsmester. Jézus testvére Józseffel, Simonnal és Júdással egyetemben.

Miről híres: Az egyház első vezetője Júdeában.

Miért fontos: Ő képviseli a kereszténység első, zsidó verzióját.

Ihatnál vele egyet a sarki kocsmában? Talán. De csak különböző poharakból, a zsidó tisztasági törvények miatt.

A tesó

Júdeában Jézus követőit nem Christianiknak ismerték, hanem Názáretieknek. Egyszerű: a szekta alapítója is názáreti volt, a testvére – aki a főnök volt – szintén názáreti. (Az angolok Jamesnek hívják, de ez a nevének egy sokkal későbbi, nyugatiasított verziója.)

A szentírás szerint Jézusnak több testvére is volt: Jakab, József, Júdás, Simon. Minimum egy lánytestvére is volt, de őt soha nem nevezik meg.9 Életében nem követték Jézust, de az ókeresztény hagyomány szerint Jakab megtért, amikor találkozott a feltámadott Jézussal. Egy mára elveszett evangélium, a Zsidók evangéliuma (avagy a Héberek szerinti evangélium) beszámol erről a találkozásról: Jézus megjelent Jakabnak, aki megesküdött, hogy nem eszik attól a perctől kezdve, hogy ivott az Úr poharából, addig, amíg nem látja testvérét feltámadni az alvók közül. És együtt ettek.

Ebből a böjtölésből tükröződik a legjobban Jakab hírneve a korai egyházban: kegyesség és aszkétizmus. Hégészipposz, az ókereszténység egyik első történésze úgy írja le Jakabot, mint becsületes ortodox zsidót, akinek a híre miatt egy másik neve is volt: Jakab, az Igaz; és aki annyit imádkozott térdepelve, hogy a térde kemény lett, mint a tevéé. Ez a hírneve a kereszténységen kívülre is elkísérte. Kevés ókeresztény személyiséget említenek az Újtestamentumon és a keresztény iratokon kívül is, Jakab az egyik közülük: Iosephus Flavius írásaiban is felbukkan.

De vezető szerepét végső soron nem kegyességéért vagy a zsidó törvényekhez való ragaszkodásáért kapta. Hanem a családjáért. Ne feledjük, hogy az Úr testvére volt, a dinasztia része. S ez a családi kötelék még jó ideig fontos maradt Júdeában és Galileában. Jézus másik testvére, Júdás is fontos szereplő volt a korai egyházban.

Amikor meg Jakab meghalt, a vezetés tisztsége átszállt Simonra, aki József testvérének, Kleofásnak a fia volt, tehát Jézus unokatestvére. Kaiszareiai Euszebiosz ezt írja erről: „Ő, Simon az unokatestvére volt – legalábbis ő így mondta – a Megváltónak; mert Hégészipposz szerint Kleofás valóban József testvére volt”.10 Simont Traianus idejében végezték ki, valamikor Kr. u. 100-ban – de erre már a keresztény közösség nagyjából elhagyta Jeruzsálemet. Arra is van bizonyíték, hogy az első század vége felé Júdás két unokája – Zoker és Jákób – még mindig Názáretben, egy kis tanyán gazdálkodtak, de egyszersmind a palesztinai zsidó keresztény közösség vezetői is voltak. Ha továbbmegyünk a családfában, Kr. u. 200 szerint Sextus Julius Africanus beszámol a hagyományról, amely szerint Jézus rokonai hittérítőként működtek, Názárettől és Kochabától (egy falu Názáret mellett) kiindulva hirdették az evangéliumot szerte a birodalomban.

S az Úr mondá: csinálj nékem egy pepperonis pizzát

Az antiókhiai egyház szépen növekedett. Így aztán a jeruzsálemi központtól leküldték a szaki Barnabást, hogy tartsa kézben a dolgokat. Ő felkérte Pált, hogy jöjjön már segíteni. Így 45 körül (még mindig Kr. u.) Pál visszatért Jeruzsálembe, Barnabás kísérőjeként, még ajándékot is vitt – némi pénzt, hogy segítse az egyházat egy éhínség idején.

Pál eddigre már határozott küldetéstudattal rendelkezett. Meg volt győződve arról, hogy az ő feladata elvinni az evangéliumot a pogányoknak – a nemzsidóknak. Találkozott is az egyház „elismert” vezetőivel, Jakabbal, Kéfással (így hívta Pál Pétert) és Jánossal – és elmesélte nekik, hogy mire készül. Ezt bemutatandó, hozott magával egy megtért pogányt Antiókhiából, akit Titusznak hívtak, és később Pál apostol egyik legmegbízhatóbb helytartója lett.

Nem maradt fenn jegyzőkönyv erről a gyűlésről, de úgy tűnik, hogy minden jelenlévő fél azt szűrt le magának belőle, amit csak akart. Pál például az a fajta ember volt, akinek egy arasz elég volt egy fényévhez. Visszatért Barnabással Antiókhiába, aztán elindult egy hatalmas, életének elkövetkező majd’ két évtizedét felölelő vándorútra.

Mondhattok, amit akartok, a rómaiakról – és mondhattok, mert mind meghaltak –, de jók voltak infrastruktúrában. Igen, brutális, erőszakos elnyomók voltak, de szuper utakat építettek. Amikor a római katonák meghódítottak egy tartományt, az első dolguk az út-, híd- és vízvezeték-építés volt, a kereskedelmet fellendítendő. Ásóval felszerelt rohamosztagosok. Ennek az lett az eredménye, hogy az utazás sokkal, de sokkal könnyebb volt a Nagy Római Birodalom™ idején, mint bármikor egészen a tizenkilencedik századig. Ez lehetővé tette Pálnak és a hozzá hasonló misszionáriusoknak, hogy hatalmas távolságokat megtéve terjesszék az igét. Az elkövetkező két évtized nagy részében Pál a birodalom legtöbb nagyvárosába eljutott. E vándorlás során sokszor hatalmas nehézségekbe ütközött, de olyan helyekre vitte el az evangéliumot, ahová előtte még senki.

Nem mindig járt sikerrel. Korinthoszban és Efézusban például kulcsszerepet játszott az egyház megalapításában. Athénban viszont a filozófusok leginkább csak zavarba jöttek attól, amiket mondott. Sőt, máshol lázadásba és erőszakba torkolltak tanításai. Pál az az ember volt, aki egy telefonfülkében is képes volt vitát szítani.

És persze nem ő volt az egyetlen keresztény hittérítő, aki a Római Birodalom útjait fáradhatatlanul rótta. Temérdek utazó prédikátor és tanító volt – köztük többen elég kreatívan gondolkoztak a saját jussukról. Egy első századi tankönyv (a Didakhé) például konkrét utasításokat tartalmaz arra az esetre, hogyha ki kell szűrni az utazó tanárok közül azokat, akik csak ingyen szállást és kaját akarnak – a ténylegesen spirituális táplálék iránt epekedőkhöz képest. A Didakhé szerint az igazi apostol egy helyen két napnál többet nem marad. „Ha pénzt kérne, hamis próféta.” Azt is leírja, hogyan néz ki a haszonlesők módszere: „próféta továbbá mindaz, aki a Lélekben asztalt készít, de nem maga eszik róla; ellenkező esetben hamis próféta.” Hogy ez pontosan mit jelentett, nem tudjuk. Lehet, hogy a hamis próféta halandzsázott egyet lázálmában, majd a saját dumáját úgy interpretálta, hogy „azt mondá az Úr: rendeljetek néki egy XXL-es, extra fokhagymás pizzát”. Ezzel se lenne baj – így a Didakhé –, csak ne vegyen két szeletet magának.

De a legfontosabb az, hogy tartalmaz egy utasítást – miszerint cselekedeteiről ismerszik meg az igazi tanító –, amiről azt hinnénk, hogy az elkövetkező generációk igazán megszívlelhették volna, de nem: „nem mindenki próféta, aki lélekben szól, csak akkor, ha erkölcsei ugyanazok, mint az Úré. Az erkölcsökről lehet felismerni a prófétát és a hamis prófétát.”

Bértemplom

Pál levelei, valamint az említett Didakhé körülírja valamennyire, hogyan nézhetett ki egy kora keresztény egyházi gyűlés. Ekkoriban még nem voltak templomok (ami már csak azért is jó, mert akkor harangozók se voltak). A keresztényeket kiebrudalták a zsinagógákból, a pogány templomokat meg természetesen nem használhatták, már csak az ott fellelhető bálványok miatt sem. Így aztán otthoni körülmények közt találkoztak: házakban, bérelt szobákban, műhelyekben. Ezek néha egész nagy helyiségek voltak. De legtöbbször azért kicsik.

Az első egyházi összejövetelről szóló leírás az Apostolok Cselekedeteiből származik, amelyben Pál némi időt tölt egy csoport kereszténnyel Troászban. A találkozó a hét első napján van – tehát vasárnap este. Este kellett hogy legyen, mert a vasárnap akkoriban sima munkanap volt, és a legtöbb érintett dolgozott. (És mert ha a zsinagógába még bemehettek volna, akkor azt azelőtt való nap, szombaton tehették volna meg.) Egy épület harmadik emeletén zajlott a gyűlés, egy insulae „blokklakásában”, mondhatni apartmanjában. A mai úzustól eltérően (amikor is a tetőn levő penthouse-szoba a legkívánatosabb), akkoriban az insulae legfölső emelete azoknak jutott, akiknek nem volt sok pénzük, vagy amúgy sem akartak túl sokat élni. Gyengén megépített terek voltak, kevés szellőzéssel.

A gyülekezet elég kicsi volt ahhoz, hogy beférjen ebbe a lukba, amit csak olajlámpák világítottak meg. A levegő meleg volt és fülledt. Pál nem prédikált: a pontos megnevezés itt a dialegomai, azaz „párbeszéd”, innen jön a mai napig használt dialógus szó is. Ez nem egyoldalú szentbeszéd, hanem társalgás. De nem valami izgalmas, úgy tűnik, mert egy fiatal rabszolga, aki az ablaknál ült, konkrétan elaludt és lepottyant. Három emeletet. Az utcára. Ahol szörnyethalt. Pál lement, és a rabszolga csodás módon feltámadt. A neve Eutichusz, ami tipikus rabszolganév, és ironikusan szerencsést jelent.

Ezután visszatértek a társalgáshoz, és ettek: Pál „megtörte a kenyeret, evett, és még sokáig, egészen virradatig beszélt, majd útnak indult”.

Szóval így, kis háztartásokban, együtt táplálkozva, tanításokra hallgatva, párbeszédekkel zajlottak ezek az összejövetelek. Pál leveleiből kitűnik, hogy énekeltek is: zsoltárokat az Ótestamentumból, de új, saját keresztény dalokat is. Próféciákat is kaptak: két-három ember hozott üzenetet az Úrtól, és a hallgatóik azután kérdéseket tettek fel. A Didakhé tartalmazza az imádságunk egy korai formáját is, ami arra utal, hogy már annak idején is voltak egyszerű liturgiai elemei a gyűlésnek.

Aztán ezek az elemek változtak át azzá, ami a mai napig zajlik a templomokban. Csak akkor még nem volt kávé utána.

Jelek és csodák

„Jelek és csodák erejével, a Lélek ereje által: úgyhogy Jeruzsálemtől kezdve egészen Illíriáig mindenfelé hirdettem a Krisztus evangéliumát” – írja Pál (Róm 15,19). Szentlélek-meghajtású járművel utazott!

Az előbb taglalt troászi gyűlés Eutichusz csodálatos felépüléséhez vezetett. Ez a csodálatosság volt az egyik dolog, ami az egyházat jellemezte: a Szentlélek ereje. Történelmi értelemben – ha tetszik, ha nem – a csodák miatt tudott leginkább nőni és fejlődni a keresztény egyház.

A keresztény közösségek már csak ilyen „csodálatos” helyek voltak. Ezekről sok beszámolót találni az Apostolok Cselekedeteiben – Lukács beszél olyan emberekről, akik az utcára fekszenek, csak hogy Péter árnyéka rájuk vetüljön. A betegek meggyógyíttatnak, és a tisztátlan lelkek által megszállottak felszabadíttatnak kínszenvedéseik alól. Jakab emlékezteti híveit arra, hogy „nagy az ereje az igaz ember buzgó könyörgésének” (Jak 5,16). Pál szintén így, tényszerűen beszél a csodákról. „Apostolságom ismertetőjegyei a teljes állhatatosságban, a jelekben, csodákban és isteni erőkben nyilvánultak meg közöttetek” – írja a korinthoszi gyülekezetnek (2Kor 12,12).

A korai egyház csoda-történeteit – illetve végül is az egyház bármelyik korszakából származó csodatételeket – olvasva a mai emberek feszengeni kezdenek. Az ilyesmi már nem fér be a világszemléletünkbe. De nem fogjuk tudni megérteni az ókeresztények térhódítását, amíg meg nem értjük, hogy a világ, amelyben ők éltek – illetve a világ, ahogy ők megélték –, csodákkal teli világ volt, ahol a természetfeletti jelenségek elfogadottak voltak. Ezek a jelek és csodák bizonyították be számukra, hogy ez a mozgalom tényleg Istentől ered.

Egyeseknek lehet, hogy elég a párbeszéd és az érvelés, vagy az olvasás – de az emberek nagy része nem tudott olvasni. Szóval józan ésszel nem jutottál messzire. Órigenész, a híres keresztény tudós – exegéta – egyik tanítványa, Gergely írt egy nagyszerű, művelt értekezést Istenről. De amiktől igazán híressé vált, azok a csodák, amelyeket végrehajtott a mai Törökország területén. Ezért hívják úgy, hogy Csodatevő Szent Gergely, nem úgy, hogy A Nagyon Okos Értekezéseket Író Gergely.

Tertullianus (akivel nemsokára találkozunk még) úgy jellemezte a keresztényeket, mint „csodákkal kapcsolatban állókat”. Szerinte Jézus nevének említése „megszabadítja az emberek elméjét, elűzi a démonokat, és betegségeket is gyógyít”. Leír néhány konkrét és jól dokumentált esetet, például amint Severust, Antonius császár apját egy fura, igen orvosi jellegű névvel ellátott keresztény, Proculus Torpacion11 gyógyította meg. „Mennyi rangbéli ember”, írja, „a sok közönséges halandót nem is említve, gyógyult meg betegségeiből és szabadíttatott meg a gonosztól!”

Még a kereszténység esküdt ellenségei is egyetértettek abban, hogy valami furcsa dolog történik. Az egyház egyik, Kelszosznak hívott ellenfele (vele is találkozunk még!) azt állította, hogy „bizonyos démoni nevek és ráolvasások használata által a keresztények hatalmas erők birtokában lévőknek tűnnek.” Kelszosz beismerte, hogy a keresztények embereket gyógyítottak, csak szerinte ez kuruzslással történhetett.

A gyógyítás az erő és Isten jelenlétének jele, a feltámadás bizonyítéka volt. Antiókhiai Szent Theophilosz (avagy Teofil, de vele valószínűleg úgysem találkozunk…) mondataival élve a gyógyítás „a bennünk végbemenő feltámadás munkája”… … …

Jegyzetek

Előszó és Prológus

1 Totális remeteéletet élt ötven évig, míg aztán végre kirándult egy rövidet Jeruzsálembe, hogy letolja a császárt.

2 Barszanophiosz maga is vallásosságáról volt híres, ami visszavonuló természete mellett abban nyilvánult meg, hogy nem foglalkozott a helyi politikával, és hogy szépen eltakarta magát, amikor a közfürdőbe ment. Nem volt nehéz szent embernek lenni akkoriban.

3 És még valami: ez egy komoly történelmi munka – vagy hát legalábbis félkomoly –, de sok élc van benne. Lehet, hogy Ön nem találja ezeket viccesnek. Jól van ez így. Bírom a kritikát. A pszichiáterem szerint nagyon jól állok, és ha így haladok, előbb-utóbb szép eséllyel ismét használhatok majd éles tárgyakat. Na meg aztán próbáljon Ön valami vicceset mondani például a nesztoriánusokról. De ne írjon nekem felháborodott levelet, hogy poénok vannak a könyvben. Tudom, én raktam oda őket.

4 Ő hidraulisznak, azaz vízi orgonának hívta, de nem volt szó, amellyel össze lehetett volna foglalni eme szörnyű hangot, így aztán a szerszám, eszköz görög megfelelőjével nevezték el. Úgy hívták: organon.

1. Jeruzsálem, Jézus és Jelenések

1 Jeruzsálem főpapjai szadduceusok voltak, akik nem hittek a halál utáni feltámadásban. Továbbá nem hittek a sorsban, az angyalokban, meg a lélek halhatatlanságában sem. S a Mikulásban sem.

2 Persze hogy nem voltak ott székelyek. Figyelj oda!

3 Nem innen jön a „kikosarazni” kifejezés!

4 Nem azonos a hasonló családnevű magyar királlyal [a ford.].

5 3Móz 21,18–20, ha érdekelne. Hát persze hogy érdekel. Nemcsak eunuchok nem mehettek be, de senki, „akinek testi hibája van, tehát sem vak, sem béna, sem formátlan vagy nyomorék ember” stb. Tessék, esélyegyenlőség.

6 Férfiak és nők külön, persze. Jobb tisztázni, mielőtt valaki azt javasolná, hogy térjünk vissza a jó öreg korai keresztény szokásokhoz.

7 Egyes kutatók szerint eme kápolnák vulvához hasonlítanak, ami miatt az újjászületés inkább méhből való kijövéshez hasonlít. Ebből is látszik, hogy egyes kutatóknak nagyon be kellene csajozniuk már.

8 Egy másik megnevezés az ebioniták volt, ami szegényeket jelentett. Tisztán látszik, hogy nem volt még marketingigazgatójuk.

9 Az évek során több vita is volt, hogy pontosan mennyire testvérek Jézussal ezek a testvérek. A katolikus egyház szerint unokatestvérek voltak, hiszen Szűz Mária szüzessége soha nem veszett el. A görögkeleti (ortodox) egyházak szerint féltestvérek voltak: József korábbi házasságából származtak. Kell tudni viszont, hogy a kuzin szó görög megfelelőjét, az anepsiost sohasem használták Jakabra vagy a többiekre, sem a Szentírás szerzői, sem más korai keresztény írók.

10 Valószínűleg ugyanarról a Kleofásról van szó, aki látta a feltámadt Jézust az Emmausz felé vezető úton. Órigenész harmadik századi tudós azonosította is az eme történetben szereplő, meg nem nevezett tanítványt Simonként, Kleofás fiaként.

11 – Mennyire súlyos, doktor úr?
– Sajnálom, de miszlikbe tört a proculusa. Torpációra lesz szükség.

Kronológia

Kb. Kr. e. 300 Alexandriai Ktészibiosz feltalálja az orgonát.

Kr. u. 33 Jézus feltámad halottaiból. Pünkösd. Követői egyházat alapítanak.

Kb. 34 Pál fordulása.

Kb. 40 Megalapítják az antiókhiai egyházat. Először használják a keresztény kifejezést.

44 Meghal I. Heródes Agrippa zsidó király.

45–57 Pál körbejárja Kis-Ázsiát és Görögországot, egyházakat alapít, evangéliumot terjeszt és verekedésekbe keveredik.

49 Keresztény zsidókat – például Priszkát és Aquilát – űznek ki Rómából.

54 Priszka és Aquila visszatér Rómába.

60 Pál házi őrizetben Rómában.

Kb. 60-as évek Megírják az örömhírt – az evangéliumot, az Újszövetség első könyveit.

62 Jakabot kivégzik.

64 Nagy tűzvész Rómában.

64–68 Néró keresztényeket üldöz. Kivégzik Pétert és Pált.

66–70 Zsidó felkelés. A keresztények elhagyják Jeruzsálemet. Valaki elrejti a Holt-tengeri tekercseket.

67 Néró behozza az orgonát Rómába.

68 Néró öngyilkos lesz.

Kb. 69 Ignác Antiókhia püspöke lesz.

70 A zsidók templomának lerombolása.

Kb. 92 János, a presbiter: Jelenések.

95 Domitianus keresztényeket üldöz.

Kb. 100 Simont, Jézus unokaöccsét kivégzik. Római Kelemen Korinthoszba ír leveleket.

Kb. 107 Ignác hét levelet ír, miközben Rómába hurcolják. Először bukkan fel a katolikus szó.

Kb. 110 Ifjabb Plinius levelet ír Traianusnak a keresztényekről.

Kb. 130 Jusztinusz megtér Efézusban.

132–135 Második zsidó felkelés. Róma leveri. Jeruzsálem új neve Aelia Capitolina lesz.

Kb. 140 Markión Rómába költözik.

144 Markiónt kirúgják az egyházból.

Kb. 155 Jusztinusz Rómába költözik.

156 Polikárp vértanúhalált hal Szmirnában.

Kb. 165 Jusztinuszt lefejezik.

Kb. 170 Tatianus összeállítja a Diatesszaront. Phrügiában felbukkan a montanizmus.

177 Lyonban (Lugdunum) keresztényeket végeznek ki. Iréneusz püspök lesz. VIII. Abgár lesz Edessza királya.

180 Keresztényeket végeznek ki Karthágóban. Iréneusz: Az eretnekség ellen.

Kb. 189 Viktor lesz az első „monarchikus”, megválasztott római püspök. Meghonosítja a kiközösítés, avagy kiátkozás eljárását.

Kb. 190 Alexandriai Kelemen lesz a kateketikai iskola vezetője.

192 Commodust megfojtják a fürdőben.

Kb. 197 Tertullianus keresztény lesz.

Kb. 200 A kereszténység teret hódít Edesszában. Az ottani keresztények építik az első nyilvános templomot. Minucius Felix: Octavius.

202 Kelemen az üldözések elől Alexandriába menekül. Órigenész veszi át a helyét.

203 Perpetua és társai vértanúhalált halnak Karthágóban.

Kb. 207 Tertullianus áttér a montanizmusra.

211 Septimus Severus halála káoszba dönti a birodalmat.

213 Tertullianus: Praxeas ellen. Először használja konkrétan a (szent)háromság szót.

226 I. Ardasír lesz Párthia uralkodója. Feltámad a zoroasztrianizmus.

230 Órigenész Cézáreában telepedik le a püspökével zajló vitája miatt. Elkezdi a Hexaplát.

Kb. 248 Órigenész: Kelszosz ellen.

Kb. 250 Ciprián Karthágó püspöke lesz. Novatianus alternatív vezetőként mozog. A novatianista skizma két évszázadon keresztül tart.

250 Decius császár elrendeli a római istenek egyetemes, feltételek nélküli imádatát. Órigenészt letartóztatják, megkínozzák.

251 Ciprián: A katolikus egyház egységéről.

254 Meghal Órigenész.

256–257 Ciprián összeveszik Istvánnal, Róma püspökével.

258 Cipriánt kivégzik Karthágóban.

Kb. 270 Nagy Szent Antal remete lesz. Kivonul a sivatagba.

Kb. 280 Világosító Szent Gergely elviszi a kereszténységet Örményországba.

Kb. 300 A kereszténység a hivatalos örmény államvallás lesz.

303 Diocletianus keresztényeket üldöz.

306 Meghal Constantius Chlorus, fia, Konstantin követi.

311 Egy csoport afrikai püspök nem fogadja el Caecilianust Karthágó püspökének. Helyére Donatust választják. A donatista skizma kezdete.

312 Konstantin a khi-rhó jele alatt legyőzi Maxentiust a Milvus hídnál. Konstantin nyugati császár lesz.

313 A milánói ediktum toleranciát ígér a keresztények számára.

314 Arles-i zsinat. A donatisták rakoncátlankodnak.

316 Konstantin elrendeli a donatista templomok elkobzását.

319 Az ariánus hitvita kezdete.

320 Pakhomiosz megalapítja az első monasztikus közösséget az egyiptomi sivatagban.

324 Konstantin legyőzi Licinust, a keleti császárt, egyeduralkodó lesz. Kaiszareai Euszebiosz: Egyháztörténet.

325 A nikaiai zsinat. Kiadnak egy hitvallást, benne a homoousios, azaz egylényegű szóval. Senki se érti, hogy az mi.

326 Ilona, Konstantin anyja rábukkan az igazi keresztre. Jeruzsálemben és Betlehemben templomot építtet.

330 Konstantin várost nevez el magáról, Byzantiumból lesz Konstantinápoly.

335 A türoszi zsinat Arius mellett áll ki, és elűzi Atanázt Trierbe. Ez csak az első Atanáz sok száműzetése közül.

336 Arius meghal Konstantinápolyban.

337 Meghalt Nagy Konstantin császár.

Kb. 350 Elkészülnek a nagy kódexek: Sinaiticus, Vaticanus, Alexandrinus.

351 II. Constantius legyőzi Magnentiust, egyeduralkodó lesz.

354 Először említik meg, hogy Krisztus december 25-én született volna.

357 Constantius kiadja a sirmiumi nyilatkozatot, amelyben az arianizmust támogatja, és betiltja a homoousios, a homoiousios, és más efféle szavak használatát. Senki se érti, hogy akkor most mi van.

361 Constantius meghal. Apostata Iulianus lesz az uralkodó.

363 Iulianus csatában hal meg. Iovianus követi a trónon.

366 Damázt választják meg Róma püspökének.

372 Márton lesz Tours püspöke. Megalapítja a Marmoutier-i apátságot.

373 Ambrus lesz Milánó püspöke.

378 Valens meghal egy (nyugati) vizigótokkal vívott csatában.

379 I. Theodosius lesz a keleti császár. Meghal cézáreai Nagy Szent Vazul (Baszileiosz).

380 Elítélik Priscillianus tanításait. Őt magát száműzik.

381 Az első konstantinápolyi zsinat. Az arianizmus vitája körül forog minden. Kiadják az úgynevezett nikaiai zsinat kibővített verzióját. Senki se érti, hogy akkor most mi van.

383 Jeromos kiadja első Evangélium-revízióját.

384 Jeromosnak el kell hagynia Rómát. Betlehembe megy.

Kb. 384 Ágoston megtér.

386 Maximus elítéli Priscillianust és kivégezteti. Priscillianus az első, keresztény által kivégzett keresztény.

390 Jovinianus Rómában tanít.

391 Ágoston Hippó püspöke lesz.

398 Antiókhiai (Aranyszájú) János lesz Konstantinápoly püspöke.

Kb. 400 Pelágiusz Rómában tanít.

401 A vizigótok lerohanják Itáliát.

404 Aranyszájú Szent Jánost száműzik.

406 Jeromos befejezi latin nyelvű bibliafordítását. A barbárok átlépnek a Rajnán keresztül Galliába.

407 Meghal Aranyszájú.

410 Vizigótok fosztják ki Rómát. Pelágiusz és Celestius Afrikába megy. Római légiók hagyják el Britanniát, a betolakodó angliknak, jütöknek stb. adják át a helyüket.

Kb. 415 Johannes Cassianus két kolostort alapít Marseille mellett: egyet férfiaknak, egyet nőknek.

418 Zószimosz pápa kiátkozza Pelágiuszt.

428 Nesztoriosz lesz Konstantinápoly püspöke.

430 Szent Ágoston halála.

431 Az első efézusi zsinat. Elítélik és leváltják Nesztorioszt.

440 I. Leó pápa lesz.

448 Az első konstantinápolyi zsinaton elítélik Eutükhészt monofizita tanítások terjesztéséért.

449 A második efézusi zsinat eltörli az első határozatát.

Kb. 450–460 Patrik Írországba viszi az evangéliumot.

451 A khalkédóni zsinat. Megszülik az végleges ortodox hitvallást. Egy csomó ember csak vállat vonogat.

452 Attila visszavonul Rómából.

455 Rómát elfoglalják a vandálok, és nevükhöz híven vandálkodnak egyet.

476 Trónfosztják Romulus Augustust, az utolsó nyugati császárt.

488 Megérkeznek a keleti, azaz osztrogótok Itáliába.

493 Az osztrogótok elfoglalják Ravennát, és fővárosuknak teszik meg.

Kb. 496 Klodvig frank király megkeresztelése.

527 I. Iusztinianosz lesz a bizánci császár Konstantinápolyban.

529 Nursiai Szent Benedek kolostort alapít Monte Cassinón. Vagy kaszinót a Monostoron?

533 Iusztinianosz nekiveselkedik Afrika és Itália visszafoglalásának.

535 Belizár behatol Olaszországba.

536 A bizánci hadsereg visszafoglalja Rómát.

540 Ravenna lesz Olaszország bizánci fővárosa.

552 A bizánciak kiverik a gótokat Olaszországból.

553 A második konstantinápolyi zsinat. Elítélik Nesztorioszt (bónuszként Órigenészt is). Egy csomó embernek fel sem tűnik.

562 Felszentelik a Hagia Sophiát Konstantinápolyban.

590 Gergelyből pápa lesz.

597 Gergely Ágostont Angliába küldi. Megtérítik az angol törzseket.

598 Gergelyt békét köt a longobárdokkal.

602 Ágoston találkozik a kelta püspökökkel. Nem túl nagy sikerrel.

622 Mohamedet Mekkából Medinába toloncolják.

635 Nesztoriánius hittérítők érkeznek Kínába.

638 Jeruzsálemet muzulmán hadak foglalják el.

664 A whitbyi zsinat. Elfogadják a római rítust a kelta hagyomány kárára.

672 Muzulmánok támadnak Konstantinápolyra. Visszaverik őket.

698 Arabok foglalják el Karthágót.

711 Az arabok átmennek Spanyolországba is.

726 III. León bizánci császár képeket rombol Konstantinápolyban.

732 Martell Károly frank uralkodó legyőzi az arabokat Tours-nál vagy Poitiers-nél.

751 A longobárdok elfoglalják Ravennát.

754 II. István pápa megkoronázza Kis Pipin uralkodót. Pipin nekiajándékozza az ún. pápai állam földjeit.

771 Nagy Károly (Charlemagne) lesz a frankok királya.

780 Eiréné (Iréne) császárnő visszaengedi az ikonokat a templomokba Keleten.

787 A második nikaiai zsinat megerősíti az ikonhasználatot.

793 A vikingek Lindisfarne-re támadnak.

800 III. Leó pápa Szent Római Császárrá koronázza Nagy Károlyt.

809 Az aacheni zsinat erősen javasolja a filioque-betoldás használatát.

813 Egy remete felfedezi Szent Jakab állítólagos sírját Compostelában. A spanyol turisztikai iroda hanyatt vágja magát örömében.

814 Meghal Nagy Károly.

828 Velencei kereskedők ellop megmentik Szent Márk csontjait.

846 Arab haderők hajóznak fel a Teverén és kifosztják a Szent Péter-bazilikát (amely akkor még a római városfalon kívül volt).

849 IV. Leó pápa sikeres hadjáratot indít az arabok ellen. Megsemmisíti flottájukat.

851 Viking-dánok rabolják ki a canterburyi katedrálist.

862 Metódiosz és Cirill Morvaországba mennek.

866 Vikingek foglalják el Yorkot.

870 Edmund kelet-angliai királyt megölik a vikingek.

878 A dán viking törzsek lendületét megtörik az edingtoni csatában. Megkeresztelkednek. Guthrum felveszi az Ethelstan nevet. (Ethelstannak biztosan nem kellett már a neve.)

Kb. 894 Elkezdődik a magyarok honfoglalása Európában [a ford.].

896 Formózusz pápa pere: a hírhedt hullazsinat.

910 A clunyi apátság megalapítása.

911 A normannok letelepednek Franciahon északi részén.

962 I. Ottót császárrá üti a pápa. Visszaállítják a Szent Római Birodalmat.

963 Athos szigetén kolostorok alapulnak.

988 Megkeresztelik I. Vlagyimirt, az oroszok királyát.

996 III. Ottó lesz a Szent Római Császár.

999 II. Szilveszter pápává választása.

1000 Ezredforduló. A várt világvége nem jött el. Sőt, semmi se történt. Az első a sok hasonló csalódás közül.

1000–1001 Istvánt, a magyarok Vajk néven született nagyfejedelmét királlyá koronázzák, ezáltal a magyar nép is kereszténnyé válik, létrejön a keresztény magyar állam [a ford.].

1009 Új Teológus Simeont kiűzik Konstantinápolyból.

1010 Al-Hakim bi-Amr Allah, az őrült kalifa lerombolja a Szent Sír templomot Jeruzsálemben.

1022 A paviai zsinat betiltja a papok házasodását.

1049 Brúnó, Toul püspöke IX. Leó néven pápa lesz. Megreformálja az egyházat.

1054 Végleges skizma a római és a bizánci, azaz a nyugati és keleti egyházak között. Ez a nagy egyházszakadás.

1059 A lateráni zsinat megreformálja a pápaválasztást. Ettől kezdve a bíborosok kollégiuma végzi ezt. Na persze.

Kb. 1070 A patarénusok mozgalmának kezdete Milánóban.

1071 A bizánci hadsereget legyőzik a manzikerti csatában. A törökök átveszik a hatalmat Kis-Ázsiában.

1073 Hildebrandból lesz VII. Gergely pápa.

1074 Gergely kötelezővé teszi a cölibátust, és kiátkozza a nős papokat.

1075 Gergely közzéteszi a Dictatus Papae-t.

1076 Gergely kiátkozza IV. Henrik császárt.

1077 Henrik Canossa várához megy feloldozás reményében.

1084 IV. Henrik Rómába megy, új pápát nevez ki és lelép, mielőtt megjönnek a normannok. A normannok bejönnek, felégetik a várost. Gergelyt száműzik. Megalapítják az első karthauzi kolostort Franciaországban.

1085 Kiverik a muzulmánokat Toledóból. A spanyol turisztikai iroda újfent hanyatt vágja magát örömében.

1091 Az első ciszterci kolostor.

1095 A clermont-ferrandi zsinat. II. Orbán pápa kihirdeti az első keresztes háborút.

1096 Az első keresztesek Jeruzsálem felé indulnak.

1097–1098 A keresztesek beveszik Antiókhiát.

1098 I. Balduin megalapítja az Edesszai Keresztény Grófságot.

1099 A keresztesek vissza/elfoglalják Jeruzsálemet.

1115 Bernát apátságot alapít Clairvaux-ban.

1131 Bruys-i Pétert megölik Saint-Gilles-ben.

1140 Abelárdot és Bresciai Arnoldot Rómában elítélik eretnekségért.

1144 Az arabok elfoglalják Edesszát.

1145 Jenő pápa kikiáltja a második keresztes háborút.

1153 Szent Bernát halála.

1155 Bresciai Arnoldot felakasztják Rómában.

1165 II. Henrik angol király német eretnekeket végez ki Oxford mellett. Az eretnekek első tömegszintű üldözése Európa-szerte.

Kb. 1170 Vald Péter tanítani kezd Lyonban.

1187 Szaladin megveri a keresztesek seregét és el/visszafoglalja Jeruzsálemet.

1189 Rőtszakállú (Barbarossa) Frigyes válogatott sereggel vág neki a harmadik keresztes hadjáratnak.

1190 Barbarossa megfullad Kilikiában.

1191 A keresztesek beveszik Akkót.

1192 A keresztesek békét kötnek Szaladinnal és hazamennek.

1201 III. Ince pápa Jézus Krisztus vikáriusának, földi helytartójának nyilvánítja magát. Elindítja a negyedik keresztes háborút.

1204 Az odatévedt keresztesek kifosztják Magyarországot, majd Konstantinápolyt.

Kb. 1208 Ferenc fráter, azaz Assisi Szent Ferenc megalapítja a Kisebb Testvérek, a ferencesek rendjét.

1209 Ince pápa belső keresztes háborút üzen a katharok, azaz az albigensek ellen. Célpontban: mindenki, aki eretnekséggel vádolható.

1215 A negyedik lateráni zsinat elítéli a valdenseket és az albigenseket. Hivatalosan bevezeti a transzszubsztanciáció fogalmát, hogy megmagyarázza a misét. III. Ince meghal a zsinat alatt.

1216 III. Honorius pápa hivatalos elismeréssel látja el a domonkosok rendjét.

1223 Ugyanő hivatalosan elismeri a ferenceseket is.

1226 Assisi Szent Ferenc halála.

1231 IX. Gergely pápa megalapítja az inkvizíció hivatalát.

1237 A mongolok behatolnak Oroszországba.

1241 A mongolok feldúlják Magyarországot, Lengyelországot, a Balkánt – majd hazamennek.

1244 Katharokat (albigenseket) mészárolnak le Montségurban.

1261 A keresztes uralkodókat kiebrudalják Konstantinápolyból.

1272 Aquinói Szent Tamás: Summa Theologiae.

1273 Aquinóinak látomása támad, többé nem ír.

1274 Meghal Aquinói Szent Tamás. A lyoni zsinat elhatározza a római és a keleti egyházak újraegyesítését. A konstantinápolyi polgároknak ez nem tetszik.

1289 I. Eduárd király zsidókat űz ki Angliából.

1309 V. Kelemen pápa úgy dönt, hogy Avignonba költözik.

1310 Porete-i Margit begina vezetőt máglyára vetik.

1312 A beginákat a vienne-i zsinat eretneknek kiáltja ki. Ezt 1321-ben vonják vissza.

1318 XXII. János pápa elítéli a spirituális ferenceseket.

1348 Megérkezik a pestis Európába. Zsidókat mészárolnak le Európa-szerte.

1378 Két rivális pápa: Rómában, illetve Avignonban. Pápai skizma kezdete.

1381 Parasztfelkelés Angliában.

1382 John Wyclifet elítélik. Visszavonul.

1384 Meghal Wyclif.

1401 Wyclif követőit, a lollardokat üldözni kezdik Anglia-szerte.

1407 A hatóságok betiltják a wyclifita Bibliák gyártását és olvasását Angliában.

1409 A pisai zsinat megpróbálja megoldani a két pápa kérdését egy harmadikkal. Most már háromfelé szakad a nyugati egyház.

1414 A konstanzi zsinat megoldja a multipápa-problémát.

1415 Kivégzik Husz Jánost.

1438 A ferrarai zsinaton elhatározzák a római és a keleti egyház újraegyesítését. Már megint. A konstantinápolyi polgároknak ez nem tetszik. Már megint.

1453 Konstantinápolyt elfoglalják a törökök. A Keletrómai birodalom – Bizánc – vége.

1454 Gutenberg feltalálja a nyomdagépet. Könyvtömegtermelés.

1479 A spanyol inkvizíció kezdete. A spanyol turisztikai iroda hirtelen nem is tudja, mitévő legyen.

1490 Savonarola prédikálni kezd Firenzében.

1492 Rodrigo Borgia lesz VI. Sándor pápa. Kolumbusz eljut Amerikába. Megkezdődik az Újvilág gyarmatosítása.

1494 VI. Sándor pápa felosztja Amerikát a spanyolok és a portugálok között. A spanyol turisztikai iroda hajba kap a portugállal.

1494 Savonarola keresztény köztársaságot alapít Firenzében.

1497 Savonarolát kivégzik Rómában.

Kb. 1512–1515 Luther toronyélménye.

1516 Erasmus összeállítja a görög Újszövetség kiadását.

1517 X. Leó pápa búcsúcédulákat kezd árulni. Luther kiadja 95 tételét.

1519 Zwingli kitámadja az egyházat Zürichben.

1520 Luther: A német nemzet keresztyén nemességéhez, Az egyház babiloni fogságáról, A keresztyén ember szabadságáról. Eretneknek nyilvánítják.

1521 Wormsi birodalmi gyűlés. Luther részt vesz rajta, majd Wartburgba viszik. Loyolai Ignác megsebesül, mély istenélménye támad.

1522 Luther lefordítja németre az Újszövetséget.

1525 Luther megnősül. Anabaptistákat űznek ki Zürichből. Parasztháborúk Németországban. Több, mint százezer halott. William Tyndale Újszövetség-fordítása.

1527 Mantz Félix anabaptista vezetőt kivégzik Zürichben. Császári csapatok támadnak Rómára.

1529 Speyeri birodalmi gyűlés (diéta): felszólítják a reformállamokat, hogy térjenek vissza a katolikus anyaszentegyház kebelébe. Egy csomó ember protestálni kezd – innen a protestantizmus. Luther és Zwingli hívei nem tudnak megegyezni Marburgban.

1530 Augsburgi birodalmi gyűlés (diéta): Philipp Melanchthon előkészíti az augsburgi, azaz ágostai hitvallást.

1531 Zwingli csatában hal meg.

1532 Thomas Cranmer lesz Canterbury érseke.

1533–1535 Forradalom Münsterben.

1534 Anglia szakít Rómával. Kálvin elhagyja Párizst, Bázelbe megy. Loyolai Szent Ignác megalapítja a Jézus Társaságát, azaz a jezsuiták rendjét.

1536 Hutter Jakabot megölik Tirolban. Menno Simons anabaptista lesz. Kivégzik Tyndale-t. Kálvin: Institutio Christianae religionis (rövid verzió). Kálvin Genfbe költözik. Az angol parlament megszüntet egy sor kisebb kolostort.

1538 Kálvint kiebrudalják Genfből.

1541 Kálvin visszatér Genfbe.

1542 Xavéri Szent Ferenc Indiába érkezik.

1543 Kopernikusz szerint a Föld forog a Nap körül. Rá se bagóznak.

1545 Trenti zsinat. Egészen 1563-ig tart, persze ebédszünetekkel együtt.

1549 Xavéri Japánba érkezik.

1551 Robert Estienne (Stephanus) nyomdász kiadja az Újszövetséget, első ízben sorszámozza a verseket.

1553 Szervét Mihályt kivégzik Genfben. Meghal VI. Eduárd angol király. I. Mária (Bloody Mary) követi a trónon, Anglia visszatér a katolicizmushoz.

1555 Carafa bíboros lesz IV. Pál pápa.

1557 IV. Pál könyveket tilt be: Index Librorum Prohibitorum című bulla.

1558 Meghal I. Mária. Erzsébet lesz a királynő, Anglia visszatér a protestantizmushoz.

1559 John Knox visszatér Skóciába, reformálni kezd.

1560 A skót presbiterianizmus kezdete. Genfi Biblia.

1562 Polgárháború Franciaországban a protestánsok (hugenották) és a katolikusok között.

1566 Hollandia fellázad a spanyol uralom ellen.

1567 I. (Stuart) Mária skót királynő lemond. VI. Jakab lesz Skócia királya.

1568 Az erdélyi Tordán világszinten első alkalommal hirdetik meg a vallásszabadságot [a ford.].

1572 Több mint 3000 hugenotta protestánst végeznek ki Párizsban Szent Bertalan éjszakáján.

1582 Matteo Ricci Makaóba érkezik.

1593 Véget érnek a francia vallásháborúk.

1598 A nantes-i ediktum szabad vallásgyakorlást ír elő a protestánsoknak.

1603 Meghal I. Erzsébet angol királynő. VI. Jakab skót király I. Jakab néven angol király is lesz.

1604 Tárgyalás Hampton Courtban a protestáns puritánok jogairól. Roberto de Nobili Indiába érkezik.

1607 Virginia lesz az első állandó angol kolónia Észak-Amerikában.

1609 Smyth János megalapítja az első baptista egyházat Amszterdamban. Jacobus Arminius (Jakob Hermanszoon) lelkipásztor halála.

1611 Kiadják a hivatalos angol Bibliát: a Jakab király-verziót (King James Bible).

1617 Prágai defenesztráció. A harmincéves háború kezdete.

1618 A dorti vagy dodrechti zsinat elítéli az arminianizmust. A kálvinizmust definiáló Dordrechti kánonok megfogalmazása.

1620 Angol puritánok Amerikába mennek a Mayflower fedélzetén.

1622 XV. Gergely pápa megalapítja a Hitterjesztési Kongregációt – a vatikáni propagandagépezetet. Japánban keresztényeket üldöznek.

1625 I. Jakab angol király halála. I. Károly lesz az utódja.

1630 Galileo Galilei: Párbeszédek.

1637 Károly megpróbál lenyomni egy új szertartáskönyvet a skótok torkán. Nem szeretik. A skótok lerohanják Angliát.

1642 Polgárháború Angliában.

1643 George Fox megalapítja a Barátok Vallásos Társaságát, azaz a kvékereket.

1648 Károly megadja magát.

1649 Kivégzik I. Károly királyt. Diggerek veszik át a hatalmat Surrey-ben. A levellerek fellázadnak Londonban. Cromwell leveri a lázadást, vezetőiket meglöveti.

1660 Az angol monarchia visszaállítása. II. Károly lesz a király.

1661 Az Ötödik Monarchia mozgalom tagjai bevonulnak Londonba.

1662 Károly új szertartáskönyvet vezet be.

1666 A nagy londoni tűzvész.

1685 Meghal II. Károly, II. Jakab lesz a király.

1687 Newton: Principia Mathematica.

1688 II. Jánost elűzik Angliából. Helyére III. Vilmos és II. Mária kerülnek.

1692 Boszorkányperek az amerikai Massachusettsben, Salemben.

1698 Létrejön a Keresztény Ismeretet Népszerűsítő Társaság (SPCK).

1701 Létrejön az Evangéliumot Idegen Földrészeken Hirdető Társaság.

1709 Létrejön a Keresztény Ismeretet Népszerűsítő Skóciai Társaság (SSPCK), az SPCK skót testvérszervezete.

1710 Létrejön a Skócia Nem Idegen Földrész Társaság (SNIF).

1722 Nikolaus Ludwig Zinzendorf létrehozza a Herrnhuti Testvérközösséget. (Megalakulását 1727-ben mondták ki hivatalosan).

1735–1737 A Wesley testvérek munkálkodása Georgiában.

1736 George Whitefield szabad ég alatt prédikál.

1738 Wesley eljár a herrnhuti gyülekezetbe, amitől szíve melegedni kezd.

1739 Whitefield Amerikában kezd prédikálni. John Wesley a szabad ég alatt kezd prédikálni Angliában. A Nagy Ébredés.

1773 XIV. Kelemen pápa szétoszlatja a jezsuiták rendjét. (De ők kitartanak.)

1776 Az amerikaiak fellázadnak.

1780 Robert Raikes megnyitja első vasárnapi, ún. „rongyos” iskoláját.

1787 William Wilberforce a rabszolgaság-ellenes ügy mellé áll.

1789 A nagy francia forradalom.

1795 A London Missionary Society – Londoni Missziós Társaság megalapítása.

1804 A Brit és Külföldi Bibliatársulat megalapítása.

1807 A rabszolgákkal való kereskedést eltörlik a Brit Birodalomban. Robert Morrison Kínába megy.

Kb. 1828 Dublinban megalakul a Plymouthi Testvérek gyülekezete.

1829 Tasmániai népirtás.

1831 Darwin felszáll a Beagle hajóra.

1833 Végleg eltörlik a rabszolgatartást a Brit Birodalomban.

1836 Darwin visszatér a Galápagos-szigetekről. Gondolkozni kezd…

1841 Keble és Newman megjelentetik a Tract 90-et, azaz a kilencven traktátust. Elindul az Oxford-mozgalom, azaz a traktáriánusok, vagy puseisták mozgalma. Søren Kierkegaard felbontja jegyességét, és elkezd töprengeni…

1844 Meghal Joseph Smith, a mormon szekta alapítója. Tischendorf megtalálja a Codex Sinaiticust.

1845 Newman csatlakozik a katolikus egyházhoz.

1848 Csomó helyen forradalom tör ki, többek között Franciaországban, Németországban, Csehországban, Írországban, Olaszországban és Magyarországon is. IX. Piusz pápa elmenekül Rómából. Marx és Engels: Kommunista kiáltvány.

1854 IX. Piusz pápai bullát ad ki Mária szeplőtlen fogantatására vonatkozóan. Matthew C. Perry amerikai tengerésztiszt rábírja Japánt a kereskedelmi és diplomáciai nyitásra.

1859 Darwin: A fajok eredete.

1860 A pápai erőket visszaverik az olasz függetlenségpártiak.

1864 IX. Piusz: Syllabus.

1865 Véget ér az amerikai polgárháború, megszűnik a rabszolgatartás. William Booth megalapítja a Keresztény Ébredési Társaságot, amelyből létrejött az Üdvhadsereg 1878-ban.

1869 Huxley megszüli az agnoszticizmus szakkifejezést.

1870 Az első vatikáni zsinat hivatalosan is kihirdeti a pápai tévedhetetlenség dogmáját.

1871 Darwin: Az ember származása és a nemi kiválasztás.

1881 Zsidóellenes pogromok az Orosz Birodalomban.

1883–1885 Nietzsche: Im-ígyen szóla Zarathustra.

1901 Charles Fox Parham hívei nyelveken szólnak Topekában.

1904 Walesi ébredés.

1906 Pünkösdista ébredés Los Angelesben.

1910 Első Világmissziói Konferencia Edinburgh-ben.

1910–1915 Kiadják a The Fundamentals-t (Az alapok).

1914–1918 Első világháború.

1916 Felkelés Írországban.

1917 Trónfosztják az orosz cárt. Az oroszok forronganak.

1918 A Sinn Féin kikiáltja az ír függetlenséget. Örmény népirtás.

1919 Karl Barth kommentárja a Rómaiakhoz írt levélhez. Szesztilalom Amerikában.

1924 Lenin halála. Sztálin veszi át a hatalmat Oroszországban.

1929 „Majomper” az alabamai Daytonban. Hitler: Mein Kampf.

1929 XI. Piusz pápa lepaktál Mussolinivel. Létrejön a Vatikán állam.

1930-as évek Sztálin ortodox keresztényeket üldöz Oroszországban (a Szovjetunióban).

1933 Hitler hatalomra kerül Németországban.

1936–1939 Spanyol polgárháború.

1937 Bonhoeffer: Követés (Nachfolge) és más művek.

1938 Kristályéjszaka: a nácik zsidó tulajdonokra támadnak.

1945 Az amerikaiak két atombombát dobnak Japánra.

1948 Ökumenikus világtalálkozó: az Egyházak Világtanácsa Amszterdamban. Dél-Afrikában hatalomra kerül az apartheidista Nemzeti Párt. Létrejön Izrael állam.

1949 Mao Ce-tung kerül hatalomra Kínában. Kína kommunista állammá válik.

1953 Meghal Sztálin. Hruscsov kerül hatalomra. Folytatódik a keresztényüldözés.

1954 Az Egyházak Világtanácsának második találkozója.

1955 Rosa Parks nem hajlandó átadni helyét a buszon egy fehér embernek. Az amerikai polgárjogi-emberjogi mozgalmak kezdete.

1962 A második vatikáni zsinat újításokat hoz a katolikus kereszténységbe. Egy csomó ember helyeslően bólogat.

1963 Polgárjogi tüntetések Amerikában Martin Luther King vezetésével.

1966 Kínai kulturális forradalom, teljes nevén Nagy Proletár Kulturális Forradalom.

1967 Izrael megnyeri a hatnapos háborút.

1968 Andrew testvér (Andrew van der Bijl) bibliákat csempész kommunista országokba. Martin Luther Kinget megölik a tennessee-i Memphisben.

1971 Gustavo Gutiérrez: A felszabadítás teológiája.

1978 I. János Pál lesz az új pápa. Egy hónap múlva meghal, az új pápa II. János Pál.

1980 Sikeres merénylet Óscar Romero ellen.

1985 Mihail Gorbacsov lesz az új szovjet vezető. Glasznoszty: nyíltság, átlátszóság.

1992 A Church of England, azaz az anglikán egyház megszavazza, hogy nők is lehessenek papok.

1998 II. János Pál pápa: Emlékezünk: megfontolások a Soáról. A brit kormány aláírja a nagypénteki egyezményt a Sinn Féinnel, megosztják a hatalmat Észak-Írország fölött. Oszama bin Laden dzsihádot hirdet Amerika ellen.

2001 A szeptember 11-i terrortámadás.

2013 I. Ferenc pápa megválasztása. Ő az első dél-amerikai, az első Ferenc nevű, és az első jezsuita pápa. Továbbá ő az első nem-európai pápa a szír III. Gergely pápa 741-es halála óta. Egy csomó ember fohászkodik: „reméljük, hogy jó pápa lesz!”

2014-2016 Ferenc pápa találkozik többek között Bartholomaiosz (Bertalan) konstantinápolyi és Kirill moszkvai pátriárkákkal, utóbbival közös nyilatkozatot adnak ki az együttműködésről, mondhatni a nagy egyházszakadás okozta sebek gyógyításáról [a ford.].

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Tőtős Dorottya
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Borítóterv Jánosi Andrea
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 280 1

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence
Open Sans – Apache Licence 2.0