A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Steve Cavanagh: The Defense, 2015

Fordította
ABRUDÁN KATALIN

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tizenhárom, 2019

Copyright © THE DEFENSE – STEVE CAVANAGH 2015

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-15-0

Bridie-nak és Samnek

„Előbb végre kell hajtani az ítéletet, csak azután lehet kihirdetni.”

Lewis Carroll: Alice Csodaországban
Fordította: Kosztolányi Dezső

ELSŐ FEJEZET

– Tegye, amit mondok, vagy golyót kap a hátába.

A hang férfihang volt, az akcentus kelet-európai. Sem remegés, sem egyéb jel nem utalt arra, hogy a beszélő izgulna. A hangszíne végig egyenletes és kimért maradt. Nem fenyegetett, egyszerűen megállapított egy tényt. Ha nem engedelmeskedem, lelő.

Elfogott az a semmihez sem fogható bizsergés, amit egy kézifegyver kelt, ha az ember hátába nyomják a csövét. Ösztönöm szerint legszívesebben nekifeküdtem volna a csőnek, aztán élesen balra pördültem volna, hogy eltérítsem a lövés irányát. A fickó valószínűleg jobbkezes, ami azt jelenti, hogy a bal oldala természetszerűen védtelenebb. Ezt a gyenge pontot kihasználva, fordulás közben belenyomhatnám a könyökömet a képébe, és egy pillanatnyi időt nyernék, hogy eltörjem a csuklóját, majd a homlokához nyomjam a fegyvert. Hát igen, a régi jó ösztönök, de az a fickó, aki mindezt képes volt megtenni, már nem létezett. A múltammal együtt eltemettem. Elhanyagoltam magam. Így jár, aki jó útra tér.

Miután megszűnt a kezem nyomása a csap tetején, a porcelánkagylóba hulló víz csobogása lassan elhalt. Vizes ujjaim enyhén remegtek, ahogy a megadás jeléül felemeltem a kezem.

– Erre nincs szükség, Mr. Flynn.

A pasas tudta a nevemet. A mosdókagylóra támaszkodva felemeltem a fejem, és belenéztem a tükörbe. Soha életemben nem láttam még ezt a pofát. Magas volt, és vékony, barna kabátot, grafitszürke öltönyt viselt. A koponyáját kopaszra borotválta, a bal szemétől pedig egy heg futott le egészen az álláig. Hirtelen még jobban belemélyesztette a hátamba a fegyvert.

– Kimegy a mosdóból. Én majd követem. Felveszi a kabátját. Kifizeti a reggelijét, aztán együtt távozunk. Beszélnünk kell. Ha azt teszi, amit mondok, minden rendben lesz. Ha nem, halott.

A szemkontaktusa végig kifogástalan maradt. Nem pirult el, a nyaka sem vörösödött ki, arcizma sem rándult.

Semmi árulkodó jel. Pedig ha valaki, én aztán meg tudom állapítani, ha valaki blöfföl. Tudom, milyen egy szélhámos. Elég sokáig voltam én magam is az. Ez a fickó nem szélhámos volt. Hanem gyilkos. De nem ő volt az első gyilkos, aki engem megfenyegetett, és jól emlékszem, hogy a múltkor is ésszel és nem pánikolással menekültem meg.

– Menjünk! – utasított.

Hátrált egy lépést, és felemelte a fegyvert, hogy lássam a tükörből. Az ezüstszínű, rövid csövű revolver valódinak tűnt. Az első másodperctől tudtam, hogy a fenyegetés valódi, de a rövid, gonosz fegyvert látva beleborzongtam a félelembe. A mellkasomra súlyos nyomás nehezedett, ahogy a szívem a gázra lépett és felgyorsított. Én már nagyon rég kiszálltam az efféle játszmákból. Itt csak ésszel érhetek el valamit, a pánikba meg bele kell törődnöm. A revolver eltűnt a férfi kabátzsebében, ő meg az ajtó felé intett. Úgy tűnt, a beszélgetésnek vége.

– Oké – mondtam.

Két év jogi egyetem, két és fél év fogalmazóskodás egy bíró mellett és közel kilenc év aktív ügyvédi gyakorlat után is csak annyit sikerült kinyögnöm, hogy oké. Szappanos kezemet a nadrágom hátuljába töröltem, aztán beletúrtam sötétszőke hajamba. A fickó követett, ahogy kiléptem a mosdóból, és végig ott jött a nyomomban, ahogy átvágtam a mostanára kiürült bisztrón. Felemeltem a kabátomat, felvettem, majd becsúsztattam öt dolcsit a kávéscsészém alá. Aztán megindultam az ajtó felé. A sebhelyes férfi kis távolságból követett.

A Ted Bisztrója volt a kedvenc helyem. Ide jártam gondolkodni. Nem is tudom, hány tárgyalási stratégiát dolgoztam ki itt valamelyik bokszban ülve.

Az asztalt mindig teljesen elborították az orvosi jelentések, lőtt sebek fotói és a kávéfoltos hivatalos levelek. A régi időkben sosem reggeliztem mindennap ugyanazon a helyen. Túl kockázatos lett volna. Az új életemben kimondottan élveztem a Tednél elköltött reggelik zsongító monotóniáját. Biztonságban éreztem magam, és leszoktam arról, hogy időnként a hátam mögé nézzek. Hát, így jártam. Jól jött volna, ha ma kissé éberebb vagyok. Talán észrevettem volna, hogy jön a pisztolyos fickó.

A bisztróból a város szívébe lépni olyan érzés volt, mintha valami biztonságos helyre értem volna. A járdán nyüzsögtek a hétfő reggeli ingázók, és az aszfaltból megnyugtató érzés sugárzott a talpamba. A fickó egész biztosan nem lő le New York kellős közepén, a Chambers Streeten, reggel negyed kilenckor, legalább harminc tanú szeme láttára.

A bisztrótól balra álltam meg, egy rég bezárt vas-edény bolt előtt. Éreztem, hogy az arcom kipirul a csípős novemberi szélben, és persze azon tűnődtem, vajon mit akarhat tőlem ez az ember. Lehet, hogy sok évvel ezelőtt elvesztettem egy ügyét? Az biztos, hogy nem emlékszem rá.

A sebhelyes férfi megállt mellettem a régi üzlet bedeszkázott kirakata előtt. Szorosan mellém húzódott, hogy a járókelők ne tudjanak közénk lépni, és elválasztani minket egymástól. Az arcán széles vigyor terült el, és ettől az ábrázatát kettészelő, hosszú heg meggörbült.

– Gombolja ki a kabátját, és nézze meg a belsejét, Mr. Flynn!

Ügyetlen kézzel átkutattam a zsebeimet, de nem találtam semmit. Erre teljesen kitártam a kabátot, és ekkor megláttam valami szakadásfélét, mintha a selyembélés varrása felfeslett volna. De nem hasadás volt. Beletelt néhány pillanatba, mire rájöttem, hogy egy vékony fekete zakó van rajtam, mintha a kabátomnak még egy réteg bélése lett volna. És ezt a zakót még sosem láttam. A fickó biztosan akkor csúsztatta a zakó ujját a kabátom ujjába, amikor a mosdóban voltam. Végighúztam a kezemet a hátamon, és egy tépőzáras zsebet tapintottam ki, ami pontosan a derekamra simult. Egy kicsit előre húztam a zakót, hogy jobban megnézzem a zsebet. Feltéptem a tépőzárat, és belenyúltam. Valami elvarratlan cérnaszálszerű dolgot tapintottam ki, megfogtam és kihúztam a titkos zsebből. Csakhogy nem cérnaszál volt.

Hanem egy vékony vezeték.

Egy piros színű drótvezeték.

A kezemmel követtem az útját, és valami vékony műanyag dobozszerűséget tapintottam ki, még több vezetéket, majd két vékony, téglalap alakú dudort, amelyek a derekam két oldalán helyezkedtek el a zakóban.

Elakadt a lélegzetem.

Egy bomba volt rajtam!

Persze hogy nem fog engem lelőni ez az ürge itt, harminc szemtanú előtt a Chambers Streeten. És azért nem, mert fel akar robbantani! Engem is és még isten tudja, hány másik áldozatot.

– Nehogy elfusson, mert felrobbantom a szerkezetet. És ne próbálja meg levenni sem. Ne hívja fel magára a figyelmet. A nevem Arturas. – A nevet Ar-torasznak ejtette, és egész idő alatt szélesen mosolygott.

Vettem egy nagy lélegzetet a fémes ízű levegőből, és kényszerítettem magam, hogy szép lassan fújjam ki.

– Nyugalom – mondta Arturas.

– Mit akar tőlem? – kérdeztem.

– A munkaadóm megbízta az irodáját, hogy képviseljék a perében. Van egy kis elintézetlen ügyünk.

A félelmem egy kicsit alábbhagyott: ez a dolog tehát nem velem kapcsolatos. A régi ügyvédi irodámról van szó, és úgy gondoltam, hogy a fickót ezennel rá tudom sózni Jack Halloranre.

– Bocs, haver. Az már nem az én cégem. Nem én vagyok a maga embere. Pontosan kinek dolgozik?

– Azt hiszem, ismeri a nevét. Mr. Volcsek a megbízóm.

A francba! Igaza volt. Ismertem a nevet. Olek Volcsek az orosz maffia feje volt. Volt társam, Jack Halloran egy hónappal azelőtt vállalta el a védelmét, hogy az útjaink elváltak. Volcsek gyilkosság vádjával várt a tárgyalására, amikor Jack az ügyvédje lett. Valami alvilági bérgyilkossági ügy volt. Nekem már nem volt alkalmam ránézni a periratokra, és még csak nem is találkoztam vele. Azt a bizonyos hónapot Ted Berkley védelmének szenteltem. Berkley tőzsdeügynök volt, és emberrablási kísérlet vádjával került a bíróság elé. Ez volt az az ügy, ami teljesen kikészített. És az lett a vége, hogy előbb elvesztettem miatta a családomat, majd – valahol egy whiskysüveg alján – önmagamat is. Aztán valahogy összekapartam lelkem megmaradt szilánkjait, a jogi pályát viszont lassan egy éve otthagytam. Jack boldogan átvette tőlem az ügyvédi iroda rám eső részét. Azóta nem jártam tárgyalóteremben, amióta az esküdtszék ítéletet hozott a Berkley-ügyben, és nem is terveztem, hogy egyhamar visszatérnék a joghoz.

Jack helyzete más volt. Szenvedélyes szerencsejátékos volt. Legutóbb azt hallottam, hogy eladja a céget és elköltözik a városból. Lehet, hogy meglépett, és magával vitte az ügyvédi díjat, amit Volcsek fizetett neki. Ha az orosz maffia sehol sem találja Jacket, akkor tőlem várják a kár megtérítését.

Így már valamivel érthetőbb ez az erőskezű fellépés. Mit számít, hogy egy fityingem sincs, ha egy bomba lóg a hátamon? Megszerzem neki azt az átkozott pénzt. Nem lesz semmi baj. Biztosan ki tudom fizetni a fickót. Ez nem terrorista. Csak egy maffiózó. A maffiózók nem robbantják fel azokat, akik tartoznak nekik. Egyszerűen csak kipréselik az emberből a pénzüket.

– Nézze, magának Jack Hallorant kell megkeresnie. Én sosem találkoztam Mr. Volcsekkel. Jack már nem a társam. De semmi gond, ha az ügyvédi díjat szeretné visszakapni, máris írok önnek egy csekket. Itt és most.

Hogy a bank beváltja-e a csekket, az már más kérdés. A számlámon mindössze hatszáz dollár körüli összeg állt. Csúsztam a lakbérrel, az elvonókúrát sem tudtam még kifizetni, és nem volt semmi jövedelmem. Az elvonókúra díja volt a legnagyobb gond, de amellett a whisky-mennyiség mellett, amit elpusztítottam, hamarosan meghaltam volna, ha nem jelentkezem be egy klinikára és nem kapok segítséget. A kúra alatt rájöttem, hogy nincs a világon annyi Jack Daniel’s, ami kiégette volna az agyamból az emlékét annak, ami a Berkley-ügy során történt. Végül abbahagytam az ivást. Még két hét, és sikerül végleges megállapodást kötnöm a hitelezőimmel is. Két hétre vagyok attól, hogy mindent újrakezdhessek. Ha az orosz pár száz dolcsinál többet akar, akkor nagyon megszívtam.

– Mr. Volcsek nem a pénzét akarja visszakapni. Azt maga megtarthatja. Úgyis meg fog dolgozni érte – mondta Arturas.

– Hogy érti, hogy megdolgozom érte? Nézze, nekem nincs is irodám! Már majdnem egy éve nem praktizálok. Nem tudok segíteni magának. Mr. Volcsek előlegét természetesen visszafizetem. De kérem, hadd vegyem le ezt – mondtam, és megmarkoltam a zakót, hogy ledobjam magamról.

– Nem! – mondta a fickó. – Úgy látszik, nem érti, ügyvéd úr. Mr. Volcsek azt akarja, hogy tegyen meg neki valamit. Maga az ügyvédje lesz, akár tetszik, akár nem, és Mr. Volcsek meg fogja fizetni érte. Maga ezt elvállalja. Ha nem, semmi mást sem fog elvállalni soha többé az életben.

Pánikszerűen összeszorult a torkom, ahogy megpróbáltam kipréselni magamból néhány szót. Ez az egész teljesen érthetetlen volt. Biztos voltam benne, hogy Jack megmondta Volcseknek, hogy kiléptem, hogy már nem bírtam tovább. Ekkor egy fehér limuzin állt meg a járdaszegély mellett. A fénylő waxoláson megjelent az elmosódott tükörképem. Majd a hátsó ajtó kinyílt, és a képem eltűnt. Arturas a nyitott ajtó mellett állt, és biccentett, hogy szálljak be. Megpróbáltam megnyugodni; mélyeket lélegeztem, a szívverésem lelassult, és kétségbeesetten igyekeztem nem elhányni magam. A limuzin színezett ablakaitól a belső térben intenzív sötétség uralkodott, mintha fekete vízzel töltötték volna meg.

Egy pillanatra minden feltűnően nyugodttá vált. Csak én létezem, meg a nyitott ajtó. Semmi más. Ha futni próbálnék, nem jutnék messzire. A szökés szóba sem jöhet. Ha beszállok, és Arturas közelében maradok, akkor biztosan nem robbantja fel a szerkezetet. Abban a pillanatban szörnyen átkoztam magam, amiért nem tartottam karban a képességeimet. Azokat a képességeket, amelyeknek az életemet köszönhettem az utcán töltött évek alatt, azokat a képességeket, amelyek segítettek, hogy milliós nagyságrendű fizetéssel rendelkező védőügyvédeket verjek át, mielőtt még egyáltalán beiratkoztam a jogra, azokat a képességeket, amelyek segítségével már három méter távolságból kiszúrtam volna ezt a fickót.

Döntöttem, és bemásztam a nyuszi üregébe.

MÁSODIK FEJEZET

Amint elhelyezkedtem, a bomba rögtön a húsomba nyomódott.

A limuzin hátsó ülésén négy férfi ült, köztük Arturas, aki ide is követett, becsukta maga mögött az ajtót, és a bal oldalamon helyezkedett el.

Az arcán még mindig ott húzódott az a nyugtalanító mosoly. Hallottam, hogy a motor duruzsolt, de a kocsi továbbra is a járda mellett állt. Az orromat szivarfüst és új bőr illata töltötte meg. A jármű fényűző hátsó részét szintén sötétre színezett üveg választotta el a sofőrtől.

A padlón megpillantottam egy fehér, bőr tornazsákot.

Jobbra tőlem két sötét kabátos férfi teljesen kitöltött egy hat főre tervezett ülést. Elképesztően hatalmasak voltak, mint valami mese szereplői. Az egyik lófarokba fogva hordta hosszú szőke haját, a másiknak rövid, barna haja volt. Ez a férfi irtóztatóan nagydarab volt. A feje, mint egy kosárlabda, és a mellette ülő gigászi, szőke muksó hozzá képest egészen eltörpült. De leginkább az arckifejezése rémített meg. Semmilyen érzelem nem látszott rajta, valójában egy félholt lélek rideg, rettenetes ábrázatát viselte. A szélhámos legfőbb tehetsége, hogy egyből észreveszi az árulkodó jeleket. Főképp arra támaszkodik, hogy mennyire képes manipulálni mások érzelmeit, a természetes emberi reakciókat. Ám van egy bizonyos réteg, amely teljesen érzéketlen a szokásos húzásokra. Ezeket minden csaló felismeri, és tudja, legjobb nagy ívben kerülni őket. Mert ezek a pszichopaták. A barna hajú óriás klasszikus klinikai eset volt, ahogy az a nagykönyvben meg van írva.

A velem szemben ülő pasas pedig maga Olek Volcsek volt. Fekete öltönyt, és a nyakánál kigombolt fehér inget viselt. Arcát őszülő borosta borította, és a haja is hasonló színű volt. Akár jóképűnek is mondhatnánk, ha a szeméből nem sugárzott volna valami mélyen forrongó rosszindulat, ami egyből csökkentette a sármját. Azonnal felismertem az újságból és a tévéből; maffiavezér, többszörös gyilkos és drogdíler volt.

Az biztos, hogy az én ügyfelem nem lesz!

Egész életemben a Volcsekhez hasonló emberek vettek körül. Volt köztük barát, ellenség, sőt, még ügyfél is. Mindegy, hogy Bronxba, Comptonba, Miamiba vagy a Kis Odesszába valók voltak-e. Ezek az emberek csak egy dolgot tiszteltek: az erőt. Hiába féltem úgy, hogy majd beszartam, nem engedhettem meg magamnak, hogy ez látszódjon is rajtam, mert az a halálos ítéletemmel lett volna egyenlő.

– Nem dolgozom olyan embereknek, akik durva fenyegetéssel élnek – mondtam hát.

– Más választása nincs, Mr. Flynn. Én vagyok az új ügyfele – közölte Volcsek. Erős orosz akcentussal és enyhén tört angolsággal beszélt. – Előfordul, hogy ahogy Amerikában mondják, az ember megszívja. Ha úgy tetszik, hibáztassa Jack Hallorant – tette még hozzá.

– Mostanában amúgy is őt hibáztatom szinte mindenért. Miért nem védi ő magát? Egyáltalán hol van?

Volcsek Arturasra pillantott, és egy másodpercre az ő képén is feltűnt a másik fickó letörölhetetlen mosolya. Aztán visszanézett rám. – Amikor Jack Halloran elvállalta az ügyemet, azt mondta, hogy lehetetlen megnyerni a pert. Ezt már tudtam. Négy különböző ügyvédi irodával vizsgáltattam meg az ügyet, mielőtt Jackhez fordultam. Viszont Jack olyan dolgokra is képes, amire más ügyvédek nem. Kifizettem és megbíztam. Sajnos Jack nem tudta tartani az alku rá eső részét.

– Sajnálom. Ehhez nekem semmi közöm – szóltam közbe, és nagyon igyekeztem, hogy a hangomon ne érződjön az idegesség.

– Ez az, amiben téved – felelte Volcsek. Felvett az ülésről egy aranytárcát, kiválasztott belőle egy kis csokoládé színű szivarkát, leharapta a végét, és meggyújtotta.

– Két évvel ezelőtt megparancsoltam egy Mario Geraldo nevű férfi megöletését. Kis Bennyt küldtem el hozzá. Benny elvégezte a munkát. Aztán lebukott, és eljárt a szája az FBI-nak. Benny tanúskodni fog a tárgyalásomon, hogy én adtam parancsot a gyilkosságra. Minden ügyvéd azt mondta, hogy Benny lesz a vád koronatanúja. És a vallomása miatt el fognak ítélni. E felől semmi kétség.

Az állkapcsom annyira megfeszült, hogy már fájt.

– Bennyt az FBI őrizet alá vette. Erősen védik, jó rejtekhelyre vitték. Még a kapcsolataim segítségével sem sikerült megtalálni. Maga az egyetlen, aki valahogy a közelébe férkőzhet, mert maga az ügyvédem. – Lehalkította a hangját, és úgy folytatta: – Mielőtt nekilát Benny keresztkihallgatásának, leveszi a kabátját, és amikor a tárgyalóterem üres lesz, mi a tanúk emelvényén álló szék ülése alá ragasztjuk a bombát. Benny leül, mi meg felrobbantjuk a bombát. Nincs Benny, nincs per, nincs több probléma. Maga robbantott, Mr. Flynn. Maga börtönbe kerül. Az ügyésznek nem lesz elég bizonyítéka a perújrafelvételhez, és én szabadon elmehetek.

– Micsoda egy eszelős szemétláda maga! – háborogtam.

Volcsek először nem is reagált. Nem dühöngött, nem fenyegetőzött. Egy pillanatig csak félrebillentett fejjel ült ott, mint aki a lehetőségeit latolgatja. Dübörgő szívem lüktetésén kívül más hang nem volt hallható, és azon tűnődtem, hogy vajon most sikerült-e végleg elintéznem, hogy szerezzek magamnak egy golyót. Képtelen voltam levenni a szemem Volcsekről, de így is érzékeltem, ahogy a többiek döbbenten bámultak rám, majdhogynem hitetlenkedve csodáltak, mint azt az embert, aki puszta kézzel belenyúlt egy kígyóverembe.

– Vessen erre egy pillantást, mielőtt dönt – szólalt meg végül Volcsek, és Arturas felé biccentett.

Arturas felemelte a fehér tornazsákot, és kinyitotta.

A tornazsákból Jack feje nézett fel rám.

A gyomrom görcsbe rándult. A szám megtelt nyállal. Öklendeztem, a tenyerem a szám elé kaptam, és köhögni kezdtem. Köpködtem és közben küzdöttem, hogy ne veszítsem el a józan eszemet, és úgy megmarkoltam az ülést, hogy éreztem, ahogy a körmöm belevájódott a bőrbe. A magamra erőltetett nyugalom végleg szertefoszlott.

– Azt hittük, Jack meg tudja csinálni. Tévedtünk. De magával, Mr. Flynn, már nem kockáztatunk semmit – hajolt előre Volcsek. – A kezünkben van a lánya.

Az idő, a lélegzetvétel, a vér lüktetése, a mozgás; minden megállt.

– Ha csak egy ujjal is hozzáérnek…

Erre elővett egy mobiltelefont a nadrágzsebéből, és felém fordította, hogy lássam a képernyőt. Amy egy sötét utcasarkon állt egy újságosbódé előtt. Az én kicsikém. Még csak tízéves. Valahol New Yorkban készült a kép, az biztos. A nagy hidegben maga köré fonta a két karját, és bizalmatlanul bámult a telefon kamerájába. Mögötte a címlapok főcímei arról a teherhajóról szóltak, amely szombat este süllyedt el a Hudson folyón. Észre sem vettem, mennyire megizzadtam; az ingem teljesen átázott, az arcomon is folyt a veríték, a hajam csapzottá vált, de már nem féltem. Többé nem törődtem sem a bombával, sem a fegyverrel, de még az üres tekintettel rám bámuló, két néma óriással sem.

– Eressze el a kislányomat, és meghagyom az életét – mondtam.

Erre Volcsek és a legényei is hahotázni kezdtek. Ők csak Eddie Flynnt, az ügyvédet ismerték. A régi Eddie Flynnről, a szélhámosról, a mellékutcák bokszbajnokáról, a csalóról fogalmuk sem volt. Igazság szerint már én is majdnem elfelejtettem, hogy létezik.

Volcsek félrebillentette a fejét, mielőtt újra beszélni kezdett. Úgy tűnt, minden egyes szót alaposan megfontolt. – Maga nincs abban a helyzetben, hogy fenyegetőzzön. Legyen észnél! Semmi sem fog történni a lányával, ha azt teszi, amit mondok.

– Engedjék el! Semmit sem csinálok addig, amíg nem tudom, hogy biztonságban van. Öljön meg, ha úgy akarja! Sőt, jobb is, ha megöl, mert a hüvelykujjamat a szemébe mélyesztve megyek a síromba, ha nem engedi el most azonnal.

Volcsek nagyot szippantott a szivarjából, kinyitotta a száját, és egy pillanatig hagyta, hogy a füst ott lebegjen vastag ajkán. Ízlelgette az aromáját.

– A lánya biztonságban van. Tegnap hoztuk el. Az iskola előtt vettük fel, miközben az osztálykirándulásra rendelt buszra várt. Azt hiszi, hogy a rá vigyázó férfiak magának dolgozó testőrök. Maga régen több halálos fenyegetést is kapott, és ezt a lánya is tudja. A volt felesége azt hiszi, hogy Amy iskolai kiránduláson vesz részt Long Islanden. Az iskolában meg úgy tudják, hogy magánál van. Egy-két napig senki sem fogja keresni. Ha maga nem hajlandó végrehajtani az utasításaimat, megöletem. Az csak megkönnyebbülés lesz neki. Mert a lánya előtte nagyon sokat fog szenvedni, ha maga nem hajlandó együttműködni velem. Néhány emberem… – Itt szándékosan elhallgatott, úgy tett, mintha a megfelelő szavakat keresné, elég időt hagyva, hogy a képzeletemben mindenféle hátborzongató rémkép jelenjen meg. Egész testemben megfeszültem, mintha egy fizikai támadás visszaverésére készülnék. Éreztem, hogy a véremet forraló kegyetlen düh szétárad bennem. – Nos, néhány emberem a szokásosnál sokkal jobban kedveli a csinos kislányok társaságát.

Ekkor Volcsekre vetettem magam. Felugrottam, mielőtt még tudatosult volna bennem, hogy mit teszek. A kis helyen összegörnyedve, minden lendület és támaszték nélkül, a fejemet lehajtva, de rettenetesen feltüzelve támadtam. És még így is sikerült bevinnem egy tisztességes jobb horgot Volcsek bal arcára. A szivar gyönyörű ívben repült ki a fickó mocskos pofájából. Hátrahúztam a bal kezem, igyekeztem szilárdabban megvetni a lábam, és felkészültem, hogy behúzok egyet a gégéjére is.

De mielőtt ezt a második ütést bevihettem volna, megragadott egy hatalmas kéz, és könnyedén felemelt. Elfordítottam a fejem, és kiderült, hogy az óriás pszichopata szörny kapott el. Azon volt, hogy egyszerűen leültet, mint ahogy a rossz kisgyereket szokás, de e pillanatban elragadott a szokás hatalma. Jobb kézzel az arcába markoltam, és a körmeimet húsos homlokába vájtam. Automatikus, majdhogynem reflexszerű reakció volt ez, egyben figyelemelterelés is. Mert közben a bal kezemet észrevétlenül becsúsztattam a nagydarab fickó zakózsebébe, és elemeltem a tárcáját. Az egész egy fél másodpercig tartott. Gyors, leheletfinom mozdulat volt. Úgy látszik, mégsem veszítettem sokat a gyorsaságomból az évek során. Tökéletesen kivitelezett zsebmetszést hajtottam végre. A nagydarab fickó semmit sem vett észre; túlságosan is elfoglalta, hogy megpróbálja leszedni a fejemet. Ahogy becsúsztattam a tárcát a zsebembe, egy lapostányér méretű ököl jelent meg az arcom előtt. Még sikerült elfordulnom, és így az ütés hátulról érte a fejemet, de a fájdalom így is tűzként futott rajtam végig. Elestem, és bevertem a fejem a limuzin padlójába.

Ott is maradtam, és átadtam magam a fejemben dübörgő fájdalomnak. Tizenöt év óta nem nyúltam senki zsebébe. Ösztönös mozdulat volt; egyszerűen azért történt, mert én már csak ilyen voltam.

De nem is. Azért, mert ilyen vagyok.

A készségeket és a technikákat, amelyeket kifejlesztettem és sikeres szélhámosként gyakoroltam: a figyelemelterelést, a félrevezetést, a meggyőzést, a sugalmazást, a beetetést, a cserét és az elrejtést, amit azokban a régi időkben az utcán használtam, az elmúlt kilenc évben ugyanúgy bevetettem a tárgyalóteremben is. Valójában nem is változtam meg. Csak a szélhámosság helyszíne változott.

A szemem és az elmém egyformán becsukódott, és átadtam magam az egyre sűrűsödő sötétségnek.

HARMADIK FEJEZET

A bőrülésen ülve tértem magamhoz, és rettenetesen fájt a tarkóm. Az egyik gorilla egy zacskó jeget nyomott a nyakamhoz. A nagy szőke fickó volt az, aki úgy nézett ki, mintha épp most rúgták volna ki egy svéd heavy metal bandából. Megéreztem Volcsek szivarjának édeskés, fanyar illatát, és émelyegni kezdtem tőle. Gondolom, időközben valaki felszedett a limuzin padlójáról, és az ülésre lökött. A szememet csípte a füst, de így is csak egy pillanatba telt, mire rájöttem, hogy a pszichopata óriás, aki kiütött, már kiszállt a kocsiból. Fogtam a jeget, és a padlóra dobtam.

– Itt vagyunk a bíróság előtt – közölte Arturas.

Felültem.

– Miért vagyunk a bíróságnál? – kérdeztem.

– Mert Mr. Volcsek perének tárgyalása ma délelőtt kezdődik – felelte Arturas.

– Ma délelőtt? – kérdeztem. Megjelent előttem a kislányom alakja, ahogy Volcsek telefonján láttam, és éreztem, hogy a dühtől csak még nagyobb fájdalom gyűlik a nyakamban, és az izmaim kőkeménnyé feszülnek.

– A tárgyalás egy óra múlva kezdődik. Mielőtt bemegy, biztosnak kell lennünk benne, hogy képes lesz a feladatra. Mert ha nem, akkor most azonnal megöljük, a családját meg majd később elintézzük – mondta Arturas. Elővette a revolverét, és a térdére tette.

Aztán átnyújtott egy drága kinézetű, metszett kristálypoharat, aminek az alján vizeletszínű folyadék lötyögött. Bourbonszaga volt. Felhajtottam, és az ismerős, szúrós forróság máris szétáradt a torkomban. Most ittam először, amióta kijelentkeztem az alkoholelvonó kúráról. Egy pillanatra átvillant a fejemen, hogy mennyi pénzzel tartozom még a klinikának, aztán gyorsan elhessegettem a gondolatot. Megvan annak a maga a helye és ideje, hogy az ember meginogjon, és újra inni kezdjen. Ez a pillanat pont megfelelőnek tűnt. Feltartottam a poharat egy újabb adagért, és Arturas töltött egy, a pohárhoz illő, metszett kristályüvegből. Gyorsan lenyeltem, és élveztem, ahogy végigégetett. Az erős alkohol hatására megborzongtam, majd megráztam a fejem, hogy megpróbáljam kitisztítani az agyamat, mintha egy varázsgömböt ráznék. De nem kaptam semmilyen választ.

– Hol van a lányom?

– Érje be annyival, hogy egyelőre biztonságban és épségben van – felelte Arturas, és töltött még egy adagot a poharamba. Felhajtottam, és gondolkodni kezdtem.

– Miért ölték meg Jacket? – kérdeztem.

Volcsek beleegyezően biccentett, mintegy jóváhagyva, hogy Arturas elmondja a részleteket.

– Az összes ügyvéd, akivel csak beszéltünk, mind egyetértett abban, hogy Benny tanúvallomása alapján Mr. Volcseket elítélik. Ezért a józan ész azt diktálja, jobb elintézni Bennyt. Ez egyszerű megoldás lenne, de sehol sem találjuk. Végül sikerült… meggyőznünk Jacket, hogy vegye fel a zakót, hogy kinyírjuk Bennyt, amikor a bíró elé kerül. De Jack végül képtelen volt megtenni.

Eltöprengtem rajta, hogy vajon milyen módon próbálták meggyőzni Jacket. Kétségtelenül megkínozták. Nagy seggfej volt, és szenvedélyes szerencsejátékos, de akkor is… nemrég még társak voltunk, és abban a pillanatban kissé megenyhültebben gondoltam rá. Akármilyen ember is volt Jack, arra alkalmatlan, hogy bombát hordjon a testén. Általában már az is sikernek számított, ha nem botlott meg a saját lábában, amikor végigvonult az utcán az aktatáskájával. Biztos, hogy kegyetlenül megdolgozták.

– Miért pont Jacket választották? – kérdeztem.

– A feladathoz egy bizonyos típusú ügyvédre volt szükség. Tudtuk, hogy maga és Jack uzsorapénzből alapították az irodájukat. Jacknek rossz híre volt, mindenki tudta, hogy hazudós, és nem fizeti az adósságait. Pénzre volt szüksége; az ügyfelek sorra otthagyták, miután maga kilépett, nekünk pedig szükségünk volt valakire, aki át tudja vinni a bombát a biztonsági ellenőrzésen. A bíróság épületében igen jók a biztonsági intézkedések. Ma még a szokásosnál is jobbak lesznek. Mi nem tudnánk becsempészni oda egy bombát. A belépéskor mindenkit megmotoznak, átvilágítanak, aztán megismétlik a motozást. Mindenkivel ezt csinálják, kivéve magát és Jacket. Ezt biztosan tudjuk. Hónapokon át mindennap figyeltük, ahogy maguk bementek a bíróság épületébe. Egyikőjüket sem motozták meg soha. A biztonsági őrök mindkettőjüket úgy engedték át, mintha régi barátok lennének. Azt mondtuk Jacknek is, amit magának: helyezze el a bombát, és vigye el a balhét.

Arturas hátradőlt a székben, és egy gyors pillantást vetett Volcsek felé. Majdnem olyan volt, mintha egy váltóversenyt néznék; Arturas világosan, érthetően lefektette a szabályokat. Most pedig elégedetten hagyta, hogy a főnöke átvegye a stafétabotot és rátérjen a megfélemlítésre.

– Jack három nappal ezelőtt ugyanott ült, ahol most maga, Mr. Flynn. Ugyanaz a zakó volt rajta, és a zakóban ugyanaz a bomba volt elrejtve. Ugyanazt mondtuk neki is, mint magának. Kinyitottam az autó ajtaját, és utasítottam, hogy menjen és végezze el a munkát – kezdte Volcsek, a padlót bámulva. Aztán felemelte a fejét, és az arcát szürke keretbe foglalta a szivarból felszálló füstfátyol. – Jack lefagyott. Úgy reszketett, mint egy… hogy is mondják? Epilepsziás? Mintha rohamot kapott volna. Bepisált, a vizelete végigfolyt a lábán. Becsuktuk a kocsiajtót, és elvittük a szállásunkra.

Volcsek szívott egyet a szivaron, és figyelte, ahogy a vége tüzesen felizzott.

– Egy székhez kötöztem. Mondom neki, megölöm a húgát, ha nem teszi meg, amit kérek. Viktor – mutatott a szőke fickóra – behozza a húgát. Fogom a késemet, és Jack szeme láttára belevágok a nő arcába. Most már megteszed, kérdezem. Semmi válasz. Erre alaposan megdolgozom a húgát a késsel, ő meg csak ül és nézi.

Úgy éreztem, mintha satuba szorították volna a szívemet. És ez a szörny az, aki elkapta a kislányomat! Furcsa zajra lettem figyelmes: az ujjízületeim recsegtek, ahogy ökölbe szorítottam a kezem. A másik kezemben még ott volt az üres bourbonos pohár, és egy pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy kiverem vele Volcsek szemét, de aztán ejtettem az ötletet. Tekintettel arra, hogy előző támadásom milyen rosszul sült el, rájöttem, jobb, ha nem próbálkozom.

Legalábbis nem most.

– Meg kellett értenem, hogy nem számíthatok Jackre. De mielőtt megölöm, adok egy kis elégtételt a húgának. Odaadom neki a kést. És segítek neki, hogy megszúrja a bátyját. Méghozzá csúnyán.

Volcsek szemében pokolbéli fény lángolt fel, a tekintete csak úgy ragyogott. Úgy tűnt, roppant kellemesnek találta az emlékezést.

– Jack már a bíróság előtt elvesztette a fejét, hát tettem neki egy szívességet, levágtam és odaadtam a húgának, aztán a nőt is megöltem. Ő viszont bátor volt. Nem úgy, mint a bátyja.

A padlón heverő tornazsákra néztem, aminek a száját hála istennek újra összehúzták, és Jackre gondoltam. És most újra csak gyűlölettel gondoltam rá. Ha tehettem volna, a Hudsonba rúgom a levágott fejét. Simán szarrá rúgtam volna. Jack megérdemelné, hogy a folyó aljára kerüljön, az elsüllyedt hajó mellé.

– Arra nincs idő, hogy magával is tegyünk egy próbát – vette vissza a szót Arturas. – Magának most be kell vinnie a bombát, Mr. Flynn. Higgadjon le. Jusson eszébe a lánya. Ha beviszi a bombát, egy lépéssel közelebb kerül hozzá. Ha elkapják, középület felrobbantására tett kísérlet vádjával börtönbe kerül. Életfogytiglant kap, a feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül. Egyetért?

Egyetértettem. Azokra, akik a városban középületek felrobbantását kísérlik meg, általában nem szabnak ki túl kíméletes büntetést. Kétségtelenül életfogytiglani börtönre számíthatok. Az egyetlen mentőövem az lenne, hogy azért helyeztem el a bombát, mert megfenyegették és túszként fogva tartották a lányomat. Rendkívüli kényszerítő nyomásra hivatkozni nem kikezdhetetlen védekezés, de lehet, hogy az életfogytiglant megúsznám.

A már ismerős, émelyítő mosoly ismét szétterült Arturas arcán. Majdhogynem az volt a benyomásom, hogy kitalálta, min jár az eszem.

Volcsek elnyomta a szivarját, és a szertefoszló füstön keresztül a szemembe nézett. Úgy véltem, mindketten intelligens, könyörtelen emberek, de az intelligenciájuk merőben eltérő. Arturas egyfajta tanácsadónak tűnt, aki kidolgozta a tervet, átgondolta az eshetőségeket, és gondosan mérlegelte a kockázatot. Ő volt a számító, megfontolt elme. A főnöke egészen más volt. Volcsek lassan, elegánsan mozgott, mint a magas fűben lapuló, zsákmányát becserkésző nagymacska. Az ő intellektusa ősi, ösztönös, szinte állati volt. Az ösztönöm azt súgta, akárhogy is alakulnak a dolgok, ezek az emberek semmiképp nem hagynak életben, hogy elmesélhessem ezt a kalandos történetet.

– Régóta nem tettem be a lábam abba az épületbe. Miből gondolják, hogy most majd képes leszek csak úgy besétálni, és nem motoznak meg?

– Maga ismeri a biztonsági őröket, és ami még fontosabb, ők is ismerik magát – felelte Arturas. A hangját megemelte, és ültében kissé előrehajolt, hogy nyomatékot adjon a mondandójának. – Ügyvéd úr, nagyon régóta figyeljük a bíróságot. Majdnem két évet töltöttem az akció legapróbb részletekig való megtervezésével. Akárki is viszi be a bombát, annak olyan embernek kell lennie, akiben az őrök megbíznak, akiről a legkevésbé gondolják, hogy ilyesmit tenne. Másként lehetetlen bejuttatni oda egy bombát. Többször is láttam, hogy maga befutott az ajtón, mert késett a tárgyalásról, és csak intett az őröknek, amikor átkocogott a fémdetektoros kapun, és beindította a riasztót. Ők meg nem izgatták magukat, csak visszaintettek, hogy mehet. Maga gyakran beszélget az őrökkel. Ismerik magát. Még a telefonüzeneteit is átveszik.

Sosem hordtam magamnál mobiltelefont. Nem tudtam megbarátkozni a gondolattal, hogy bárki könnyedén megállapíthatja, hogy a hozzám legközelebb álló mobiltoronyhoz képest épp hol vagyok. Ez a szokás még a régi időkből maradt, és sosem tudtam lerázni, annak ellenére, hogy Jack több mobiltelefont is vett nekem. Mindet elvesztettem.

Amikor praktizáltam, a nap nagy részét a bíróságon töltöttem. Ha valaki sürgősen beszélni akart velem, akkor felhívta az előcsarnokban a nyilvános telefont.

Rendszerint mindig volt valaki a biztonságiak között, aki tudta, hogy melyik tárgyalóteremben vagyok, és értem jöttek. Pár üveg whisky karácsonykor, meg egy-egy ajándékkosár hálaadáskor csekély ár volt egy ekkora segítségért.

A fejem kezdett egy kicsit kitisztulni.

– Miért nem végeznek valamilyen más módon a fickóval? Egy mesterlövész is leszedhetné, amikor épp útban van a bíróságra.

– Gondoltam rá – bólintott Arturas. – Minden létező lehetőséget megfontoltam. Nem tudjuk, hol van, vagy hogy miként fog eljutni a bíróságra. Ez az egyetlen mód. Nagyon sok ügyvédi irodával nézettük át az ügyet. Azok a nagy cégek az egész városban, szinte minden bíróságon praktizálnak. A maguk ügyeit meg majdnem kivétel nélkül mindet itt tárgyalták a Chambers Streeten. Volt alkalmuk megismerkedni a személyzettel. A nagy irodák ügyvédei kilencszáz dolláros óradíjjal dolgoznak. Maga szerint leállnak csevegni a biztonsági őrrel? Persze hogy nem! Attól a pillanattól fogva tudtam, hogy ez lesz a módja, amikor először láttam, hogy maga is, Jack is simán átfutnak a biztonsági ellenőrzésen, beindítják a riasztót, de az őröknek arcizmuk sem rezdül. Maguk mutatták meg a megoldást.

Látszott, hogy Arturas itt az agyvelő. Ez egyértelműen az ő terve volt. Igaz, hogy volt benne valami távolságtartás, hideg racionalitás, és gyanítottam, hogy akkor is ilyen, amikor meg kell húznia a ravaszt. Volcsekre épp az ellenkezője állt. Annak ellenére, hogy azután is higgadt maradt, miután megütöttem, éreztem, hogy a visszafogott póz mögött egy szörnyeteg rejtőzik, ami belülről paskolgatja a felszínt, készen arra, hogy bármelyik pillanatban kitörjön.

A tenyerembe hajtottam a fejem, és lassan mélyeket lélegeztem.

– És még valami, Mr. Flynn – szólalt meg Volcsek. – Tisztában kell lennie azzal, hogy mi harcosok vagyunk. És büszkék. Mi vagyunk a Bratva. A bratva testvériséget, testvéri szövetséget jelent. Én megbízom ebben az emberben. – A kezét Arturas vállára tette. – De menet közben sok minden félrecsúszhat. Muszáj bevinnie a zakót. Egy telefonhívás, és a lánya halott. Maga be fog jutni. Tudom. Látom magán, hogy maga is harcos. De ne próbálja meg felvenni velem a harcot!

Elhallgatott, hogy rágyújtson egy újabb szivarra.

– Húsz évvel ezelőtt üres kézzel jöttünk ide Arturasszal. Sok vért ontottunk, hogy eljussunk oda, ahol most tartunk, és nem menekülünk el csak úgy, minden harc nélkül. De hülyék sem vagyunk. A tárgyalás a tervek szerint három napig tart. Két napot adunk magának. Többet nem kockáztathatunk. Két napot kap, hogy Kis Benny megjelenjen, beüljön a tanúk székébe, és végezhessünk vele. Ha holnap délután négy óráig nem hal meg, nem marad más választásom, muszáj lesz menekülnöm. Minél tovább húzódik az ügy, annál valószínűbb, hogy az ügyész megpróbálja majd visszavonatni az óvadékomat. Ezt egy kilencszáz dolláros ügyvéd mondta nekem. Maga elég okos ahhoz, hogy tudja, annak az ügyvédnek igaza volt.

Magam is láttam már hasonlót. A legtöbb ügyésznek a vád alá helyezéskor nincs még a kezében a legerősebb bizonyíték, amikor a vádlott óvadék ellenében szabadlábra helyezést kér. A DNS-tesztek és a szakértői jelentések elkészítése időbe telik. De mire a per tárgyalására sor kerül, az ügyészség rendezi a sorait, jól felkészül, és ha a bizonyítékok szerencsésen az ügyész kezére játszanak, akkor kérelmet nyújt be a bíróhoz, hogy vonja vissza az alperes óvadék ellenében való szabadlábra helyezését. Ez általában megpecsételi a vádlott sorsát. Nem kell más, csak az, hogy az őrizetbe vevő bírósági rendőr szándékosan egy icipicit húzza az időt, és az esküdtszék jól megnézhesse magának a bilincsbe vert vádlottat. Egy pillantás a karkötőre, és az esküdtek garantáltan elítélik.

Egyetértően bólintottam. Volcsek tudta, elég tapasztalt vagyok ahhoz, hogy ismerjem az ügyészségi taktikákat, így nem volt értelme tagadni. Miközben Volcsek benyújtotta nekem ezt az ultimátumot, alig tudta palástolni természetszerű brutalitását.

– A bíróság lefoglalta az útlevelemet, ez velejár, hogy óvadék ellenében vagyok szabadlábon. Évente háromszor magánrepülővel árut szállítanak nekem Oroszországból. A gép egy ide közel eső kereskedelmi leszállópályára érkezik. Az egyik ilyen járat holnap délután háromkor érkezik, és hatkor száll fel. Ha Benny négykor még életben van, maga kifutott az időből. Négykor el kell hagynom a bíróságot, hogy elérjem a gépet. Ez a repülő az utolsó esélyem arra, hogy kijussak az Egyesült Államokból. De én maradni akarok. És harcolni. Kis Bennynek holnap délután négy előtt meg kell halnia, vagy magát és a lányát ölöm meg. Ezt vegye ünnepélyes fogadalomnak.

A whiskyspohár összetört a kezemben.

Úgy éreztem, mintha zuhannék. A testem összecsuklott, az állkapcsom megremegett, és összeszorítottam a fogamat, hogy ne vacogjak olyan hangosan. Megvágott tenyeremből folyt a vér, de semmi fájdalmat nem éreztem. Képtelen voltam megmozdulni. Gondolkodni sem tudtam. A lélegzetem rövid, halk nyögéssel szökött ki a tüdőmből.

Ha Amyvel bármi is történik, én biztosan belehalok a fájdalomba. Akkora gyötrelem volt ez, hogy még a puszta gondolatától is perzselően égett az agyam, a szívem, minden egyes izmom. Christine, a feleségem sok mindent elviselt már: az irodában töltött hosszú túlórákat, a hajnal háromkor csöngő telefont, amikor a város különböző pontjain álló rendőrőrsökről hívtam, mert a zsaruk letartóztatták egyik-másik ügyfelemet, az utolsó pillanatban lemondott, közös éttermi vacsorákat és a kifogásokat, amikor azzal mentegettem magam, hogy mindezt csak érte és Amyért teszem. Amikor egy éve az üveghez nyúltam, kidobott. És én elveszítettem az egyik legnagyobb kincset, amit valaha is a magaménak mondhattam. Ha most még a kislányunkat is elveszítem? Ebbe a borzalomba bele sem tudtam gondolni. Valahol a fejemben megszólalt apám hangja, azé az emberé, aki profi csalóvá nevelt, aki megmondta, mit kell tenni, ha valaha is elkapnak, amikor átverek valakit… Bármi történjék is, mindig tarts ki!

Lehunytam a szemem, és némán fohászkodni kezdtem: Édes Istenem, most segíts meg! És segíts a kislányomnak is. Nagyon szeretem!

Megtöröltem a szemem, mielőtt még kibuggyantak volna belőle a könnyek, szipogtam egyet, és végiggörgettem digitális karórám menüjét, hogy megkeressem az ébresztő beállításait. Elindítottam rajta a visszaszámlálást.

– Itt az ideje, hogy döntsön, ügyvéd úr – szólalt meg Arturas, a revolvert simogatva.

– Megcsinálom. Csak ne bántsák Amyt! Még csak tízéves – mondtam.

Volcsek és Arturas összenéztek.

– Jól van – felelte Arturas. – Akkor most induljon, és várjon meg az előcsarnokban, miután átjutott a biztonsági ellenőrzésen.

– Úgy érti, ha átjutok.

– Rávegyem esetleg a lányát, hogy imádkozzon magáért? – kérdezte Volcsek.

Nem feleltem. Kiszálltam a limuzinból, és még láttam, ahogy Arturas felnézett rám a kocsiból, amikor a járdára léptem.

– Ne feledje! Szemmel tartjuk magát is, és a lányát is – szólt utánam Arturas.

– Nem fogok szembeszállni magukkal – bólintottam.

De hazudtam.

Ahogy ők is hazudtak nekem. Mert mindegy, hogy mit mondtak, mindegy, hogy mit ígértek, Amyt akkor sem fogják elengedni, ha Bennyből holnap délután négykor már csak egy elmosódott paca marad a tárgyalóterem plafonján. Megölnek engem is, és a kislányomat is.

Harmincegy órám volt.

Harmincegy órám volt, hogy átverjem az orosz maffiát, és kiszabadítsam a lányomat. És fogalmam sem volt, hogyan csináljam.

Szorosan magam köré vontam a kabátomat. Begomboltam, felhajtottam a gallérját, és a bíróság épülete felé fordultam. Apám hangja még mindig halkan duruzsolt a fülemben… tarts ki! A kezem már nem vérzett. Úgy tűnt, hogy a levegő még jobban lehűlt, a lélegzetem majdhogynem megfagyott, és koppanva hullott a lábam elé. Ahogy a jeges köd kissé felszállt a szemem elől, olyasmit láttam, amit kilenc év alatt, amióta mindennap bejárok a bíróságra, még soha: egy talán negyven emberből – riporterekből, ügyvédekből, tanúkból, vádlottakból és a tévés stábok tagjaiból – formálódott hosszú sort. Mind arra vártak, hogy átjussanak a biztonsági ellenőrzésen.