Szép Ernő

Ádámcsutka

– részlet –

Kötetünk
az Athenaeum 1935-ös kiadása
alapján készült

1. éjszaka

Negyvenhat éves vagyok. El is múltam, két hónappal. Olyan szép valami történt velem.

Regényt kéne belőle írni, halk, hű könyvet, amilyet olvasni szeretek. Nem tudom, leülhetek-e még az életben magamnak való könyvet írni.

Fáradt vagyok. Nem írok már olyan sebesen, mint ezelőtt.

Kéne egy tiszta hónap csak ahhoz, hogy végiggondoljam a közölnivalómat, valami kompozíciót csináljak.

A délelőttöm elmegy tárcaírással vagy cikkírással. Délután, délután már délután van. Soha nem dolgoztam délután. A délutánom a szerelemé volt, a kószálásé, az olvasásé, a kártyáé.

Most egypár éve inkább az alvásé, azután meg a futkosásé. Igaz, dolgozom is délután, befejezem a tárcám, még egy cikket írok, sok cikket kell írni. Délutánra marad rendesen a filmszüzsé is, mikor rávetemedem. Vagy hét éve csinálom egyik szüzsét a másik után, hátha egyszer megbolondul egy producer, és megveszi a szüzsét.

Még meleg az élmény rajtam, mint ha a napról jövök a szobámba, s meleg az öltönyöm szövete.

Elszántam magam, nekiülök késő este, mikor végeztem a világgal, megpróbálok egy-két órán keresztül firkálni, meglátom, mennyit bírok. Rettenetes régen nem dolgoztam éjszaka, az már elmúlt, mint az ifjúság.

Ha megpróbáltam írni este, vagyis éjszaka, ideglázat kaptam, hajnalokig nem tudtam elaludni.

Most nem lesz írás, csak jegyezgetés.

Ott kezdeném a regényemet, tavaly szeptemberben, mikor fölmentem a színházhoz.

Megyek föl a lépcsőn. Csupa gond vagyok, csupa utálat. A darabom még nincs meg, ezt akarom bejelenteni. Hozzá se fogtam, az egész nyaramat végighaboztam. Azt hazudom mindenesetre, hogy az első felvonással majdnem készen vagyok, el fogják hinni, hogy akkor már megírom a darabot. Kapok valami pénzt megint, remélem.

A lépcsőházi fordulónál szinte rám esik egy leány. Ugrálva jön lefele, mint a madár.

Megállok egy szempillantásra, össze ne ütközzünk. A lány odakap a korláthoz. Rám fordult a szeme. Szőke leány.

Mielőtt az új lépcsőrészletre átfordulnék, vissza találok nézni. Igen, megéreztem, hogy a leány utánam fordult. Még liheg. A szája nyitva van. Nevet, mert fiatal.

– Nem tetszik megismerni.

Nem, kedves. Kicsodácska maga?

– Jaj… májusba mutattak be, mikor a vizsgánk volt. Egy másik színházban. Beszélni tetszett velem.

Szép volt tőlem.

Ilyen meg ilyen Ibolyának hívják. Másodéves.

Emlékszem, tavaly egyszer délelőtt mentem pénzt kérni, nem tudtam, hogy főpróba van; a felvonásközben át kellett törnöm azon a folyosói nyüzsgésen, míg behatolhattam az igazgató páholyába. Egy rendező vagy egy kritikus buktathatta elébem ezt a lányt, ahogy cigarettával kínálják az embert.

No és hát mit akar? én nem vagyok protekció, fiam.

– Nem protekciót akarok. Csak…

Elakad. Bátran és gyáván néz.

Mégis, mondja meg, mi kell. Hamar, dolgom van.

Hát azt nem lehet csak így. Mikor beszélhetne velem.

Sietek, megmondom a telefonszámom, hívjon fel valamelyik délelőtt.

– Holnap is lehet?

Lehet.

– Rögtön felírom a számot, nyolchuszonöt-harmincegy, nyolchuszonöt-harmincegy.

Pá.

Kevés pénzt kaptam. Annyi bajom van.

Jelezni kell az állapotomat.

Van egy öreg anyám. Nem azt mondja, hogy: fiam, úgy szokott szólítani: apa. Én vagyok a gondviselője.

Van egy húgom, özvegy. Két gyermekével maradt itt. A nyugdíja mindig kevesebb lesz, a gyerekek mindig többe kerülnek.

Egy öcsém, mérnök, házasember, valami kis ipari vállalkozásba fogott, én adtam a pénzt. Három kicsi banknál szedtem fel, nagy bank nem áll szóba velem. Az öcsém tönkrement. Most megint tisztviselő, fele fizetéssel, mint azelőtt. Öt éve törlesztgetem a kölcsönöket.

Anyámat tavaly szanatóriumban ápoltattam negyedfél hónapig. Adós maradtam egy csomó pénzzel. Ezt az adósságot is oltogatni kell.

Hajdani szabóim vannak, akiknél elfelejtettem a számlámat rendezni. Ezek ma mind úgy járnak hozzám, mint a koldusok, muszáj néha megsajnálni őket tíz pengővel, öttel.

Nem tudok ma többet írni.

2. éjszaka

Van egy szeretőm, akit nem szeretek.

Nem szeretlek.

Milyen bűnt mondok, bocsáss meg.

Behunyom a szemem, olyan messziről nézek ide vissza, az elmúlás távolaiból, mikor már réges-régen a föld alatt fekszünk becsomagolva, a sírköveink nem látnak át egymáshoz. Az emlékem, a gondolatom egy kékes felhőfoszlány, amilyen éjszaka suhan el a hold előtt. Egy asszony járt hozzám. Merő mosoly vagyok, édes és megindult elrévülés. Nyitogattad a két karod, hogy engem ölelj, a szádat, hogy csókoljam. Simogattad a kezem fejét és a pucér térdemet. Letetted némely percben a fejed a szívemre, hogy a dobogását hallgasd. Az orrod a hajamba dugtad, a fejbőröm szagolni. A fülemhez értetted a szádat, belélehelni, belédudolászni, nevetgetni és beszélni belé halkan, halkan, amikor nyugodtan beszélhettél volna hangosan, ketten voltunk bezárkózva. A nevem ott lebegett a homlokodon, az arcom a szemedben volt, mint a Kodak lencsében, ami oda van irányozva valaki felé. Madeiraborom voltál, fényes cserépkályhám és uszodám és kokainom. Édes édességem, mint a gyereknek a csokoládé. Most, hogy már nem élek, most, hogy ráérek, most csodálkozom a kapcsolaton, ami kettőnk közt volt odalent a Földön, ahol utazó voltam, és találkoztam Veled, a bennszülöttel. Most mulatok és bánkódom, most gyűrű lettél az ujjamon, Te is, forgatlak és fényesítelek és nézegetlek.

A szeretőm adatait nem adhatnám meg tisztességesen, mert ráismernek. Mi nem vagyunk Párizs vagy London, ahol egy tízezerhez hasonlít.

Azért ebből az enyémből is van egy falka Pesten is.

Az ura legelsőosztályú úriember.

Egy villának a felét lakják Budán vagy Pesten, mindegy.

Autójuk van, amerikai.

Egy gyerek, hétéves kislány.

Kutya kettő, egy vizsla meg egy King Charles.

A férfi vadászik.

Fogolyra, fácánra, nyúlra, őzre, rókára. Legszenvedélyesebben a méltóságosságra vadászik. Le fogja lőni.

Az asszony ambíciója a társaság.

A vacsoráikon több a méltóságos asszony, mint a nagyságos. Van egy-két kegyelmes is, igaz, öregecskék.

Némelyik délutánját odadobja az asszony a kegyelmes asszonyainak. Meg kell őket tartani.

Minden teniszversenyt végigül az asszony.

A concours-okat‍¹ is látogatja.

A pólón is előfordul. Mármint a lovaspólón.

Jelen van, vagyis jelen volt a jobb Gellért-bálokon.

A koncerten attól függ, kik ülnek a nézőtéren, nem attól, hogy ki ül, vagyis áll a dobogón. Hubermanhoz el kell menni, Yehudi Menuhinhoz is. Casals Pablo nem kötelező, se Rahmanyinov. Gigli kötelező, Saljapin már nem. Bartók Bélát, Basilides Máriát nem hordja a társaság.

Kávéházban persze sose volt az asszony, kivéve a New Yorkot.

A Gerbeaud-ba is csak ebéd előtt ül be.

Szabónője, szűcse, susztere, órása, fogorvosa, grafológusa mind a belvárosban van.

Vannak kötelező olvasmányai is, mint a diáknak. A Grill-féle könyvüzletben veszi a regényt, számlája van. Magyarul Hatvány Lili bárónőt olvassa, és gróf Széchenyi Zsigmondot, a vadászt. Elolvasta a Green Hatet annak idején, elolvasott vagy három Proustot, mikor beszélni kellett róla; elolvasta persze a Gentlemen Prefer Blondesot, azután már az én időmben elolvasta Axel Munthét. Nekem is el kellett olvasni, hogy jóba maradjunk. Elolvasta a Maurois Climats-ját. Addig biztattam, míg beismerte, hogy unalmas volt. Elolvasta Lawrence-től a Lady Chatterley’s Lovert, ez az egyetlen könyv, amit attól a szegény halott írtől olvasott. Megígérte, hogy elolvassa a Gypsy and the virgint‍² is, legalább még azt az egyet, de becsapott. Elolvasott minden tiltakozásom ellenére két Kesselt is egymás után, emiatt majdnem elbocsátottam, pedig csak egy hónapja volt a kedvesem.

3. éjszaka

Egy vacsorán szövetkeztem evvel az asszonnyal.

Olyan vacsora volt, ahol legalább harmincan esznek. Van úgy, hogy a felét nem ismerem a vendéggyűjteménynek. Meg akit ismerek, annak némelyiknek a nevét nem tudom. Megtanultam vagy hatszor, mindig elfelejtem. Beléembertelenedtem már, hogy nem törődöm vele, ki mellett állottam meg, azt mondom neki: szervusz, és azt mondom neki: drágám, és úgy beszélek vele egy percig valami fölöslegeset. Vannak urak meg nők, akiket sohase látok, csak szmokingban meg esti ruhában; úgy kerülnek elébem újra meg újra, mintha körhinta hozná őket, mintha nem is élnének különben, nem csinálnak semmit, nincsenek sehol, csak ezen a vacsorakörhintán ülnek mindig ősztől nyárig. Észreveszem az urakon, mennyit vörösödött az orruk tavalyelőtt óta, tavaly óta, meg a szemük mennyit meredt kijjebb, és mennyit élesedett egy-egy nőnek az orra, s hogy ennek a haját elöl, a másikét oldalt csapta meg a dér. Diákkoromban ebédet kaptam idegen házaknál, most vacsorát kapok. Ma már a magam keresetéből is meg tudok vacsorázni, semmi értelme, hogy bizonyos mennyiségű ételt, italt potyára fogyasszak el ennél vagy amannál a háznál. Én ezt a szolgáltatást sohase viszonzom. Igaz, hogy a potyavacsorára ráfizetek, amennyiben ott hagyok két pengő borravalót, azután késő éjszaka nincs autóbusz, rendesen jó messziről kell hazamennem, taxin, az három pengőmbe kerül, az elhasznált keményinget is hozzáadhatom a költséghez. A klubban vagy a sörözőben két pengőért megvacsorázom. Azt nem is számítom, hogy másnap nem tudok idején fölkelni, a délelőttöm elveszett. Van ház, ahová érdekből megyek el, hálából egy pénzemberhez, akitől kölcsönt kaptam, a másik ház gazdája nagy úr, szükségem lehet rá; gyöngeségből is elmegyek valahová, mert számítanak rám; és hiúságból is elmegyek valami fényes helyre, igaz, ha tagadom is magam előtt; azt diktálom magamnak, hogy tanulnom kell világot, társaságot, az az úr meg hölgy, az mind színdarab- meg regényanyag; amellett soha semmit nem hozok haza, csak zajt, ami elenyész a fülemben, ilyen volt a tízpercek zaja a gimnáziumban. Mindenesetre női divatot, szőnyeget, képet, bútort mindig tanulok, amennyit tudok. Meg ahol tehetem, a könyves falnak esem, kortyolok egy-egy klasszikusból, nekem nincs könyvtáram. Egy gavallér egy ilyen este, mikor megmondtam neki, hogy se nem bridzsezem, se nem táncolok, rám meresztette a szemét.

– Hát akkor minek élsz, kérlek?

Nem tudtam egyebet mondani neki, csak azt a divatosat: valami könnyebbet kérdezz.

Szóval, azon a vacsorán, egy óra felé bekukkantam abba a homályba, ahol táncoltak. Leültem kicsit, nézőnek. A gramofon halkítva vonított valami tangót, amit egy filmből hallottam már. A szobában egyáltalán nem égett lámpa, a másik szobából, ahol bridzseztek, onnan jött annyi világosság, hogy sötét lehessen. Az asszony is itt táncolt, Nemtudomkivel. Ez a Nemtudomki tánc közben úgy leszegte a fejét, mint a bokszoló. Az asszony észrevett, odabiccentett hozzám. A vacsora alatt jó messze ült tőlem, arra néztem egypárszor, nem tudtam, ismerem-e. Hát ismerem. Megint idepillant, mosolyog. És rám mosolyog, ahányszor a tangó fordulatai közt az arca erre néz. A bokszolónak jár a szája, talán az asszony se hallja, amit beszél. Másik pár imbolyog folyton mellettünk, ott meg a nő fecseg halkan, feldugva a fejét a nagy nyurga alaknak az álla alá, de ez a nyurga szóval se felel, vakbuzgó mód szorítja a hasához a nőt. Az én asszonyomnak szép keze van. Olyan szépen világít annak a szmokingnak a vállán. A háta is szép. A lábából nem látok semmit, csak az arany cipellő csillan, csillan sápadtan.

Ezek az urak, ezek az urak, mind a hat vagy hét, aki itt imbolyog, hogy csodálom, hogy belé nem harapnak a nőnek a vállába, hogy nem bődülnek el, mint a vadállatok, hogy fel nem nyalábolják az egész nőt, és nem rontanak a hálószoba felé. Micsoda önuralmat tudnak tanúsítani ebben a homályban! Az ilyen homályban különben igen szép házakban tapasztaltam már vakmerő kis érintkezéseket díványra meg szőnyegre kuporodott párok közt, centiméterekre a férjektől, akik ugyanazon a díványon vagy szőnyegen próbálgatták a szerencséjüket valami idegen asszonynál. A lélegzet megállt a számon, mikor észrevettem ajkak és kezek ügyeskedését. Én sohase mertem volna úri háznál ennyire otthon lenni.

A tangó elaludt.

A párok felocsúdtak, kis vihogással, egy táncos tovább dúdolta a tangót, és tovább vonogatta a nőt. A többiek odamentek a sarokba, kezelésbe vették a gramofont. Az asszony egyszer csak otthagyta a bokszolót, jött felém. Odataszított mellém egy puffot, leült:

– Jó estét. Régen nem láttam.

Beszélgettünk mi már valaha? Mintha most hallanám a hangját először.

Rögtön megkértem, ne engedje, hogy a fejem törjem, mondja meg, kicsoda.

Igen. Hát kedves, hogy emlékszik rám.

A kezét akarom mondani, jó íze volt a kezének. Inhaláltam valami kis parfümt kézcsók közben. Ez csak egypár másodperc, hogy az ember egy nő kezét megismeri, a kelméjét, a melegét, az illatát, meg a modorát, az ösztönét, az engedelmességét, az egész üzenetét. Életemben némelyik kézcsók után azt éreztem, hogy a száját csókoltam meg ennek a nőnek.

Avval kezdte, hogy olvasott tőlem a héten egy cikket, bizonyos hetilapban, amely inkább nőket érdekel.

– Szerettem – azt mondja. Mármint a cikket.

Sürgősen megkérdeztem, hogy hívják a parfümjét.

– Les 5 Fleurs.‍³ Nem ismeri?

Most már igen, és örülök, hogy megismertem.

– Szereti?

Szeretem. Vajon melyik az az öt virág, amelyikből párolták?

Elkérem a kezét, megszagolni.

Mintha gyöngyvirágot szimatolnék, azután jácintot, van talán rózsa is benne, lehet, hogy ibolya is szerepel ebben az üde, könnyű, gyengéd illatban.

Nem tudjuk eldönteni.

Az asszony azt mondja, leginkább a jácint jut eszébe, ha a parfümjét érzi.

Ki ennek a parfümnek a gyárosa?

– Forvil.

Sohase hallottam. Hát ez is olyan parfümgyáros, aki nem csinál világreklámot. Vannak párizsi parfümcégek, olyan kevesen ismerik külföldön, akár bizonyos finom írókat. Például a Rallet, a Lanthéric, a Millet. Mennyire meglepett Párizsban, mikor hallottam, hogy Párizsnak ezek a kedvencei, nem a Coty meg a Chanel.

Az asszonynak van egy Millet-je is, a Crêpe de Chine. Meg egy Molineux-t is használ, úgy hívják: Vivre.‍⁴

Milyen szép.

És azt mondja, szeret egy Lanvin-féle toilette-vizet, úgy hívják, Geranium d’Espagne. Nappali parfümnek is megteszi, olyan illata van.

Mert vannak külön nappali és esti parfümök, mint nappali meg esti rúzsok, tudniillik.

A Millet Crêpe de Chine-jéről elmeséli, hogy azt nem minden nő használhatja. Egy bizonyos szőke barátnőjén egyenesen kellemetlen szag, idegesít. A Crêpe de Chine nem korrespondál avval a nővel. Miféle titok ez.

Titok a parfüm. Némelyik kompozíciótól elszomorodom. Némelyik, ha az orromat éri, a halál sejtelmét hozza.

– Érdekes – azt mondja –, nekem is eszembe jutott néha a halál, bizonyos parfümről, akárha krizantémot szagol az ember.

Fölnevetett, csak úgy röviden, félhangon, elvette a szemét, a tánc felé fordult.

A gramofon megint vonított ott a sarokban, mintha kis kutya lenne belézárva. Szteppet vonszoltak a hölgyek és az urak. A bokszoló eltűnt.

A szomszéd szobából hang se jön, a bridzsezőket mintha elaltatta volna egy hipnotizőr.

Előveszem a tárcám, cigarettát sodorni, megnézem az asszony profilját. Finom vékony orra van, az orra lyukának a vésetét is megnézem. Kis remeklés. A szája nyitva van, mosolyog valamelyik táncoló nő mozgásán.

Megérezte magán a szememet, rebben a pillája. Idefordul.

Van itt valami, amire nem készültünk. Kiejtettük mind a ketten a halál szavát. Először ülünk egymás mellett ebben az életben, és a szánkon volt a halál, mikor szóltunk egymáshoz, és a szemünkben volt a halál, mikor egymásra néztünk. Ez szinte üldöz engem, mindig emlékszem az előző esetre, meg az azt megelőző esetre, hogy ha legelőször beszélgettem így nővel, szóba került valahogy a halál. Sötét angyalszárny lebegett kettőnk felett, percig vagy meddig a vak éjszakában találtuk magunkat együtt. Kell ez talán egy férfi meg egy nő összekerüléséhez?

Föl akartam menteni magam alól. Talán szívesen táncol tovább? Hagyjon itt. Dehogy akartam, hogy otthagyjon. Még nem is láttam tulajdonképpen.

Nem, nem táncol tovább, velem marad.

Hoztam neki cigarettát.

A gyufa lángjánál jól megnéztem. A haja fénye villant, mint a kés. Az arca merő fehér a láng előtt, csak a szája vörös, mintha vastagon bemázolták volna vérrel. Sötétvörös, ragadós, vad és vak az a rúzs. Szemöldöke persze alig van, de ami van, az élő. A haja fekete, nagyon fekete. De finom, mint a hamvasszőke. Van feketeség, ami kívánatosabb tud lenni, mint a szőkeség. Ez az a fajta fekete. A szemét is megkaptam teljesen. Nem fújtam el a gyufát, megmondtam neki: meg akarom nézni magát.

– Tessék.

Emelte az állát, a szemét behunyta.

Nem nyitná ki inkább?

Lassan rám nyitotta, összenéztünk, míg a gyufámnak lángja volt. Kék szeme van. Olyanféle kék, mint a kékliliom. Mosolyog a szeme, nedvesen, fényesen, ébredő s elalvó mód. Ismerem az ilyen szemeket. Mintha el akarnának a fényükben mosódni. Van ez a szem barnában is. Álom úszkál ezekben a szemekben. Mintha messziről érkezne az ilyen szemek tekintete, alélva keres valamit, nem akarja megmondani, mit. De ha hang volna ez a tekintet, hallanám a súgását. Azt súgja: csók. Csók, csók, csók, a beszélő hangja is azt mondja, akármit beszél, az ujjai fogása is azt mondja; egy nő szeme meg a hangja meg a keze mennyire hasonlítanak, mennyire összetartoznak, csodálatosan ugyanazt vallja mind a maga nyelvén.

Nem tudom, mi dönti el, kinek kihez lesz köze. A tudomány azt mondja, a csírasejtek aránya dönti el a férfinak meg a nőnek egymást való vonzását. A kétnemű csírasejtek aránya abban a két szervezetben. Lehet; lehet, azért kapom fel a fejem a járdán egy nőre, s az a nő is azért pillantott rám. Megéreztünk valamit. De megyünk tovább. A színházban is azért ragad rajta a szemem egy nőn, aki tíz méterre ül, és akivel eszem ágába nincs kikezdeni. Milyen sötét az élet.

Egy inas ananászt hozott.

Vizes lett tőle az asszony szája.

A fogai a sötétben úgy csillogtak, mint a jég.

– Nem táncol maga?

Nem, én nem táncolok. Mikor fiú voltam, nem volt divat a tánc. Mikor divat lett, akkor meg már nem voltam fiú. Azonkívül verseket írtam – hogy higgye el nekem valaki, hogy fáj a szívem a világért, ha látja, hogy itt kéjesen illeszkedem a partneremhez. Van egy őrületem, az, hogy én vagyok az emberiség lelke, lelkiismerete. Én nem táncolhatok, pedig jólesnék. A papnak is jólesnék, annak is le kell mondani róla. És aztán háború is volt, nekem azt se szabad elfelejteni. Az elesetteknek a homlokát rugdosnám, ha táncolnék. Nevessen ki, szabad.

– Dehogy, megértem magát.

És azt is meg kellett magyaráznom, mért nem bridzsezem. (Ő bridzsezik.) Nem érek rá. Nem is lenne türelmem a bridzs-szeánszhoz. Mikor kártyáztam, bakkarát játszottam meg makaót meg chemin de fert. Azt is nagyon bánogatom. Mennyi szerelmeskedést mulasztottam, mennyi olvasást, mennyi munkát. A kártya meddő élmény, nem hagy emléket. Kár, kár azokért a vak órákért. Nekem már drága kezd lenni az élet.

– Dehát kell az embernek ez a narkotikum – azt mondja, mint valami mártír.

Nekem nem kell. Én nem kerülöm a szenvedést, se az unalmat. Arra is szükségem van. Ugye, milyen rossz ajánlólevél mindez egy nő előtt.

Éppen elvette a szájától a kanálkát. Gyenge kis nevetéssel rázta meg a fejét; a nyelve, mint a láng, úgy futott ki hirtelen az ajkát megnyalni. Az üvegtányérjáért nyúltam, mert végzett az ananásszal, letettem a lábam elé. A bal kezem a combomon feküdt. Ő lehullatta a kezét, csak éppen elhúzta a kezemen. S olyan puha hanggal mondta, amilyen puha az a simítás volt:

– Én nagyon örülök magának.

Én is magának.

Mi szerezte meg nekem ezt az asszonyt? A szemem vagy a hangom vagy a kezem? Már azon a fél év előtti vacsorán, vagy már a múlt évin, mert eszembe juttatott két helyet, ahol együtt voltunk; már akkor kapott abból a közelségből a levegőn át valami orientációt ő is, hogy van itt valaki, aki kelleni fog neki?

És elhallgattunk akkor, emlékszem. Az ilyen csend olyan, mintha sűrű hó esne, nem is látná az ember egymást. És aztán cigarettát kért, és míg rágyújtott, a táncolók felé siklott a szeme; két pár gyalogolt körbe, a többiek ültek és egymással voltak elfoglalva, egy pár az ablakban állott a sarokban, minket néztek. Az asszony behúzta az első szippantást, és azután szaggatta a kibocsátott füstöt a szavával, azzal a füsttől elnyomott szavával, a szeme úgy állott meg rajtam, olyan lustán, mintha a világon semmi mondanivalója nem lenne a számomra:

– Holnap délelőtt felhívom. Hánykor kel?

4. éjszaka

Így indult az asszonnyal való dolgom.

Felhívott délelőtt, fél tizenkettőkor:

– Jó reggelt. Hogy aludt?

Ő, mint a bunda. Pedig ők még elmentek a Capriba, ötkor vetődtek haza.

S milyen friss. És milyen gyakorlottan kezd velem beszélni, mintha már tíz éve érintkeznénk. Vártam volna, hogy egy kis akadozással szól hozzám, elfogódottan, valami ámulattal, hogy hát igaz, élünk, mi ketten, akik összenéztünk az éjszaka, s akik meg akarjuk egymást a legszebben ismerni.

Vannak jó telefonozók. Úgy születtek a telefonra, ahogy zongorára születnek. Én nem jól játszom a telefonon. Sötétbe beszélek, űrbe, elveszek. Fél mondatokat mondok. Az árnyékát annak, amit mondandó volnék. Nem tudom a készüléknek adni azt, amit fülnek szántam, szemeknek. Meg is vallottam azonnal az asszonynak ezt a gyengeséget.

– Nohát – azt mondja –, én meg hallottam egy asszonyról, aki azt panaszolta, hogy nem tud telefonon hazudni. S tudja, miért? Mert megszokta, hogy a szemébe néz annak, akinek hazudik.

Ez nagyon szép. Összenevetünk. Az asszony könnyen nevet. Az éjszaka is olyan nevetős volt. A hangja mindig készenlétben volt nevetni. Jól nevelt, kellemes valami ez a szapora, könnyed nevetés társalgás alatt.

Az ágyából telefonoz, a bal kezével a Peggy hátát simogatja, az az ő angyali kis King Charlesja. A gyerekét a nörsz elvitte a magánelemibe. Negyedóra múlva jön a masszőz. Azután olvasni fog kicsit, míg a masszázs után pihenni kell.

Hát azután jött egy kis líra is:

– Olyan szépen kisütött ma délelőtt a nap. Vagy csak én látom ezt a ragyogást, mert olyan jól érzem most magam? Hamarabb kijöttem a fürdőből, hogy már felhívhassam. Mert fürdő előtt nem tudok diskurálni, csak ha már visszabújtam az ágyba. Nem zavartam magát? Mit csinál most?

Most? Tengerparton állok, várok egy gyönyörű vitorlást, ajándékot hoz nekem, egy ismeretlen sziget fűszerét. Lábujjhegyen állok egy trambulin szélén, összetettem a két tenyerem, mély lélegzetet veszek, most akarok fejest ugrani le az örömbe. Sorsjegyet vettem, várom a húzást, az édes szerencsémet.

Ebből egy árva szót se mondtam.

Csak azt, hogy igenis zavart, az öröm mindig zavarja az embert. És hogy nagyon régen nem láttam őt. Mikor lássuk egymást?

– Mikor, várjon. – Át kellett neki nézni a heti programját. Várjon, várjon. Ma szerda van; pénteken, holnapután. Öt óra felé rá fog érni. Hol találkozunk? Nem akarok felmenni hozzá? Teázni. Egyedül lesz, természetesen.

Hozzájuk? Nem, ezt nem szeretem. Úgy képzeltem, hogy valami szép helyen sétáljunk, ahol a legkevesebb képviselője fordul elő az emberiségnek.

– Jó, magára bízom. Hol akarja?

A Lánchíd közepén találkoztunk péntek délután. Felsétáltunk a szerpentinen a Vár bástyái alá. S ott vándoroltunk végig a Halászbástyához. Szűk kis csúszós utak húzódnak a Vár falai alatt, néha meg kell fogni az egymás kezét. Utcácskák alakultak ott, nincs nevük. El lehet tévedni, ha egy kis szerencséje van az embernek. Milyen jó így pár percig elveszni, nem tudni az utat, akár az erdőben. Tavaszodott, a bokrok sápadt vesszői teli voltak még a közéjük szorult tavalyi levelekkel, de már pörsenéseket kaptak ezek a vesszők; némelyik bokornak fátyola van, tavaszi fátyola, olybá tűnik, mint a homályos madárfészek; holnapután, hipp-hopp, felröppen a bokrok tetejébe a sárga tavasz, a zöld tavasz. Az ég olyan homályoskék, olyan, mint a csecsemők szeme, lent a Dunán mintha üvegszilánkok csillognának, hűvös a levegő, olyan húzós és édes, úgy emlékszem tavalyról meg mindégről erre a tavaszodó levegőre, erre a csendre, amit csak a tavaszodó délutánok tudnak; elfogultság van ebben a csendben, várakozás, merengés. Megállottunk egy helyen a gyönyörű várost nézni, elnézni messzire, hol violás ködben enyészik el Újpest meg Kőbánya, ahol mintha tenger kezdődne. Téli szalmakalapocska csillogott az asszony fején, kurta bunda volt rajta, s barna szoknya. Vigyáztam a bolyongásunk alatt, hogy ne legyen szó világról, emberekről, még magunkról se; meg ne zavarja véletlenül valami azt a titkos készülődést, ami most a szívemben folyik. Akárha egy tócsa be akar fagyni, az a finom réteg, ami képződik rajta, az olyan érzékeny, elég, ha egy gyerek a kisujja körmével beleér, már tönkre van téve. Azzal foglalkoztattam, ami a szemünk előtt van, a vízzel, az éggel, a földdel, ami a cipőnk alatt izzad, mert láza van, és az apró kertekkel, amelyek ott, azokba a kis udvarokba szorultak, a galambokkal, amelyek a háztetőkön sétálnak, a cicákkal, amelyek az ablakokban ülnek olyan nyugodtan, mint a porcelánok. A néninek, aki az ablakban foldoz, és fölemeli ránk a fejét, meg a bácsinak, aki a másik ablakban pipál és vénül, és aki kicsit utánunk fordult, látnivaló vagyunk, és gondolnak is valamit, ha észreveszik, hogy egy férfi meg egy nő bujkál itt ilyen kora tavaszi délután. Még a cica is eszmél bennünket, és egypár pillanatig emlékszik az arcunkra. Talán a cicának is sejtelme van felőle, mit keres itt a Vár alatt ez a két ember, a budai cicák sokat látnak fiút meg leányt, férfit meg asszonyt csavarogni kettesben.

Annyira jólesett az a drága levegő, elfelejtettem a cigarettámat szívni. S aztán mikor észrevettem az ujjaim közt, kitaláltam valamit, és eldobtam a cigarettát.

Azt mondtam, azért dobom el, mert nem illik, hogy egyebet is élvezzek most, mint az ő közellétét.

Ez nagyon tetszett neki.

– Én se fogok rágyújtani – azt mondja –, hű leszek magához.

Az a szép perc, amelyik a Halászbástyán következett, az úgy bennem maradt. Sóhajtottam most az emlékétől. Behúzódtunk a bástya végébe a torony alá, kikönyököltünk Pest felé, a karom a karjához ért, a szőrmén át lassan megkaptam a karja melegségét. Idefordította az arcát, mosolygott, az ibolyás nézését elvonta a szememen, aztán kicsit tartósan hunyta le a szemét, és aztán visszanézett a szemembe, borultan és kíváncsian, mintha kérdezné: ki vagy te? Az ajkai pillanatra összetapadtak, mintha egy néma m-et írnának, s aztán megint mosolygott. Ma már tudom, nem lett volna nagy hiba, ha azon nyomban a nyakába teszem a karom, és odahúzom a fejét a fejemhez.

Mire gondol? Ugye arra, amire én. Milyen jó volna az élettől egy kis boldogságot lopni.

Fölemelte a fejét és mélyet lélegzett, és aztán lassan hajtotta le a fejét, aközben azt mondta, halkan, a szemét nem mutatva:

– Nem szabad szerelem nélkül élni.

Amit ettől a perctől kaptam, az el van téve, azon nem akarok túladni. Ebben az egy percben ma is hiszek.

Egyszerre indult a kezünk egymás felé, összeillesztettük a tenyerünket, és erősen megfogtuk az egymás kezét. Akkor szépen kivontam a kezem a kezéből, hogy lehúzzam a kesztyűt. Ő is lehúzta azt a lágy antilopkesztyűjét, úgy adta vissza a meztelen kezét.

Alattunk egy szilfán gyűlésük volt a verebeknek. Most röppentek arra a fára, mint a sürgönyök egymás után. Mintha a kopasz szilfát hirtelen ellepték volna sötét kerek levelek. Azt a verébzsinatot hallgattuk, míg az ujjaink ismerkedtek. Az ilyen márciusi verébzengést azon vadon betenném egy tavaszi szimfóniába.

Istenem, hány óra? Neki még be kell menni a Váci utcába a fodrászhoz, és hét előtt otthon lenni, öltözni, ma színházba mennek.

Másnap a Várnak a túlsó lejtőjén bolyongtunk egy óra hosszat. A második félidőben bekukkantunk egy épülő háznak a kapualjába. Ott abban a homályban megcsókoltam. Egy gerendának támasztotta a hátát.

Háromheti bolyongás és csókolózás után feljött hozzám. Az autóján jött, csak három házszámmal odébb állott meg.

Mikor másodszor jött, kicsi bőröndöt hozott, amilyennel a fedettbe járnak. Kimonó volt benne meg egy pár piros selyempapucs meg egy üveg Geranium d’Espagne, eau de toilette. Ezek beiratkoztak a szekrényembe.

Igaz! Azután való nap, mikor legelőször megcsókoltam az asszonyt ott Budán, délben találkoztam az urával a Dorottya utcában. Egy bank kapuja alól pattant ki, majd elütött.

– Szervusz, régen nem láttalak.

Szervusz, hogy vagy, kedves Keresztnév.

A keresztnevét meg a családi nevét meg az egész embert három napja tudom, az asszonnyal mutattattam meg magamnak akkor éjszaka, melyik szmokingban tisztelhetem az urát.

– Mesélte a feleségem, milyen jól eldiskuráltatok múlt éjszaka. Szeretném, ha szerencsénk lenne egyszer. Majd a feleségem…

Kérlek, csak hívjatok.

– Hát szervusz, örültem. Jól nézel ki, kérlek. Megbocsátsz, sietek.

Üde volt, jókedvű, úgy csattogott, mint a madár. Benyomult az autójába, az ott várta a járda mellett.

Utólag kaptam egy kis szívdobogást. Ez csak a neuraszténiám. Különben éppen olyan derülten néztem ennek az úriembernek a szemébe, mint ő az én szemembe, legfeljebb ha rebbent a szemem az első pillanatban. Micsoda színésszé nevelt ez a világ.

Mikor elpöffent az az autó, állottam, utánanéztem. Mit szólt volna ez az ember, hogyha azt mondtam volna neki, mikor megfogtam a kezét: képzeld, barátom, tegnap megcsókoltam a feleségedet.

Lehet, lelkesen nevetett volna: kérlek, legyen szerencsém, épp kérni akartalak… … …

Jegyzetek

1 Verseny (francia); itt: lóverseny.

2 Helyesen: The Virgin and the Gipsy, D. H. Lawrence kisregénye.

3 Les 5 Fleurs [ejtsd lé szenk flőr], ’öt virág’ (francia).

4 Élni (francia).

Tartalom

1. éjszaka

2. éjszaka

3. éjszaka

4. éjszaka

5. éjszaka

6. éjszaka

7. éjszaka

8. éjszaka

9. éjszaka

10. éjszaka

11. éjszaka

12. éjszaka

13. éjszaka

14. éjszaka

15. éjszaka

16. éjszaka

17. éjszaka

18. éjszaka

19. éjszaka

20. éjszaka

21. éjszaka

22. éjszaka

23. éjszaka

24. éjszaka

25. éjszaka

26. éjszaka

27. éjszaka

28. éjszaka

29. éjszaka

30. éjszaka

31. éjszaka

32. éjszaka

33. éjszaka

34. éjszaka

35. éjszaka

36. éjszaka

37. éjszaka

38. éjszaka

39. éjszaka

40. éjszaka

41. éjszaka

42. éjszaka

43. éjszaka

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4438 4
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence