Chris Carter

A HÍVÁS

Chris Carter

A HÍVÁS

A mű eredeti címe

The Caller

Copyright © Chris Carter, 2017

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 576 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

1. fejezet

Tanya Kaitlin elzárta a csapot, kilépett a zuhanyfülkéből, megtörölközött, majd felvette a kedvenc fekete-fehér fürdőköpenyét. Aztán a köpenyhez illő törölközőért nyúlt, ami a fürdőszoba ajtaján lógott egy pici akasztón, és turbánként csavarta a szőke haja köré. Bár langyos vízben zuhanyozott, teljesen bepárásodott a tükör a fekete gránitpultra helyezett mosdó fölött. Tanya odalépett, és kerek foltot törölt a párába. Közelebb hajolt, és tüzetesen tanulmányozni kezdte az arcát. Csak pár másodperc kellett hozzá, hogy észrevegye.

– Jaj, ne! – bosszankodott, és kissé elfordította a fejét, majd a két mutatóujjával széthúzta a bőrt az álla jobb oldalán. – Szemét pattanás, látom ám, hogy jössz!

A legszívesebben kinyomta volna, de inkább kinyitotta a mosdó alatt a bal oldali fiókot, és sietve keresgélni kezdett benne. A fiók tele volt üvegekkel, tubusokkal, fiolákkal, amelyek olajokat, krémeket, folyadékokat és egyéb csodaszereket tartalmaztak, főképp olyan bőrápolási cikkeket, amiket a divatmagazinokban reklámoznak, és amiket Tanya vallásos áhítattal vásárolt meg.

– Nem ez... nem ez... – morogta a nő, miközben odébb tolta az üvegcséket. – Hol a fenében van? Tudom, hogy van belőle. – Egyre türelmetlenebbül keresgélt. – Na, itt vagy! – sóhajtott fel megkönnyebbülten.

A fiók mélyéről előhúzott egy kicsi, fehér golyós tubust. Még sosem használta ezt a terméket, de pár nappal korábban egy magazinban olvasott egy cikket, amely a jelenleg forgalomban lévő öt legjobb, pattanás elleni szer közé sorolta. Nem mintha Tanyának pattanásai lettek volna, sőt a huszonhárom éves korához képest kifejezetten egészséges bőrrel büszkélkedhetett, de a biztonság kedvéért minden ilyen krémet beszerzett. Döbbenetesen sok szépségápolási cikket vásárolt az elmúlt két év során.

Lecsavarta a kupakot, ismét megnézte magát a tükörben, majd óvatosan bekente azt a pontot, ahol a pattanás kibújni készült.

– Na ennyi, te rohadt pattanás! – mondta diadalittasan. – És most takarodj az államról, de villámgyorsan, még a hétvége előtt.

Éppen elkezdte volna bekenni magát a hidratálókrémmel, amikor úgy vélte, hallott valamit a hálószoba felől. Kinyitotta a fürdő ajtaját, úgy igazította a fején a törölközőt, hogy a jobb füle szabadon legyen, aztán kidugta a fejét a helyiségből, és hallgatózni kezdett. A hang szerint videóhívása érkezett a három legközelebbi barátja egyikétől.

– Jövök már... jövök! – kiáltott, és besietett a hálószobába.

Az okostelefonja az éjjeliszekrényen rezgett. Ide-oda fordult a készülék, mintha maga is táncra perdült volna a dallamra. Tanya felkapta, és a kijelzőre nézett: bejövő videóhívás a legjobb barátjától, Karen Wardtól. A hívás ideje 22.39.

Az arca elé tartotta a mobilt, és fogadta a hívást. Gyakran videóztak Karennel.

– Helló, bébi! – mondta, és leült az ágy szélére. – El sem fogod hinni, képzeld, épp most öltem meg egy pattanást az arcomon.

Amikor tisztább lett a kép a kijelzőn, Tanya értetlenül vonta fel a szemöldökét. Nem Karen egész arcát látta, ahogy normális esetben lenni szokott, hanem csak egy rendkívül közeli képet a lány mélykék szeméről. Amely könnyekkel volt tele.

– Karen, minden rendben?

De Karen nem felelt.

– Hé, bébi, mi a franc van? – kérdezte kicsit aggódva.

A kép lassan távolodni kezdett, és Tanya érezte, hogy egyre inkább elfogja a rettegés.

Karen izzadságtól nedves, szőke haja a nyirkos homlokára tapadt, és az arca is olyan volt, akár egy nedves törlő. A könnyektől elkenődött szemfesték sötét patakban folyt le az arcán.

Tanya közelebb tette a mobilját az arcához.

– Karen, mi ez az egész? Minden rendben?

Most sem jött válasz, de a kép tovább távolodott, és Tanya megértette, miért nem felel a barátnője. Egy szexuális játékszerrel volt bekötve a szája, mégpedig olyan szorosan, hogy az anyag mélyen a szája sarkába vágott, és teljesen eltorzította az arcát. Vékony vércsík húzódott a nő állán.

– Mi a franc van? – sóhajtotta Tanya reszkető hangon. – Karen, ez valami beteg tréfa?

– Sajnos Karen pillanatnyilag nem tud beszélni.

A telefon apró hangszórójából érkező hangot digitálisan eltorzították. A magasságát több oktávval lejjebb vették, amitől félelmetesen mély lett. Túlságosan mély egy hús-vér embernek. Ráadásul egy további torzítással a beszéd irreálisan lassú lett. Ez így összességében egy olyan hangot eredményezett, mintha egy démon szólna egy horrorfilmben. Tanya még azt sem tudta eldönteni, hogy a hang gazdája férfi lehet-e, vagy nő.

– Micsoda? – bámulta a képernyőt a homlokát ráncolva. A képen nem látszott a hang gazdája. – Ki van ott? Ki beszél?

– Egyáltalán nem lényeges, hogy én ki vagyok – felelte a monoton démoni hang. – Sokkal fontosabb, hogy figyeljen rám, Tanya, és semmiképp se tegye le a telefont. Maga nem lát engem, de én látom. Ha leteszi, annak nagyon súlyos következményei lesznek Karen és a maga számára.

Tanya a fejét rázta, mintha egy rossz álmot akarna elhessegetni.

– Miről beszél?

A zavara most némi tanácstalanságba ment át.

A kép még jobban távolodott, és láthatóvá vált, hogy Karent vastag kötél rögzíti egy étkezőszékhez. Tanya összehúzott szemmel figyelt. Felismerte a széket, és a háttérben a falon lévő posztert is. A videót Karen nappalijából közvetítették.

Tanya egy pillanatra elgondolkodott, majd kétkedve billentette oldalra a fejét. Ez biztosan csak vicc, gondolta. Aztán hirtelen derengeni kezdett neki a dolog.

– Pete, visszajöttél? Tiéd ez a kibaszottul démoni hang? – Tanya most egy kissé magabiztosabban beszélt. – Szórakoztok velem, srácok?

Levette a fejéről a törölközőt, a nedves haja a vállára omlott.

Nem jött válasz.

– Haha, Pete, Karen, jobb, ha befejezitek, ez egyáltalán nem vicces. Sőt, rohadt undorító, majdnem bepisiltem.

Még mindig nem érkezett válasz.

– Na jól van, ha nem hagyjátok abba, leteszem.

– Én a maga helyében nem tenném – válaszolta az ördögi hang ugyanolyan monotonitással, mint korábban. – Fogalmam sincs, ki az a Pete, de alkalomadtán majd utánanézek. Ki tudja, talán ő lehet a következő a listán.

Tanya most is csak Karent látta a képen. Akárkié is a démoni hang, valószínűleg ő filmezte az egészet, és nyilván valami állványra tette a telefont, mert a kép egyáltalán nem mozdult, ami meglepő lenne, ha a kezében tartaná.

Ez őrület, gondolta, és nem vette le a tekintetét a barátnője szeméről.

Karen mélyen beszívta a levegőt az orrán keresztül, ami valószínűleg nem ment könnyen, mert az egész feje megremegett az erőfeszítéstől. Újabb könnycseppek jelentek meg a szemében, majd sötét patakban folytak végig az arcán.

Tanya elég jól ismerte Karent ahhoz, hogy tudja: ezek valódi könnyek. Bármi is legyen ez az egész, most már biztos volt benne, hogy nem tréfáról van szó.

– Szívesen csevegnék még magával, Tanya – folytatta a gonosz hang –, de sajnos nincs annyi idő. Legalábbis a barátjának, Karennek. Szóval elmondanám, mi lesz a feladata.

Tanya egész teste megfeszült.

– Tettem egy fogadást.

Tanya nem volt biztos benne, hogy jól értette.

– Egy mit? Fogadást?

– Pontosan! Fogadtam Karennel, és ha veszítek, akkor ő szabad, és többet nem hallanak rólam. Ezt megígérem.

Szándékosan hosszú szünet következett, mielőtt folytatta:

– De ha én nyerek... – Az illető hagyta, hogy a válasza baljósan megálljon a levegőben.

Tanya a fejét ingatva sóhajtott hatalmasat.

– N-nem értem.

– Pedig nagyon egyszerű játékról van szó, nevezzük, mondjuk, kérdezz-feleleknek.

– Hogyan?

– Két kérdést teszek fel, és magának csak annyi a dolga, hogy helyesen megválaszolja őket – magyarázta a hang. – Kérdezek valamit, és maga annyi választ adhat rá, amennyit csak akar, de csak akkor lépünk tovább, vagy fejezzük be a játékot, ha a helyes válasz is elhangzik. Ha öt másodperc alatt nem kapok helyes választ, azt rossz válasznak veszem. Mindössze két helyes feleletre van szükségem ahhoz, hogy elengedjem Karent. – Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – Jó, tudom, nem hangzik valami izgalmasan, de hát ez van. Majd meglátjuk.

– És milyen kérdéseket akar feltenni?

– Ó, emiatt ne aggódjon! Mindkettő kapcsolatban van magukkal.

Tanya kénytelen volt nagy levegőt venni, hogy meg tudjon szólalni.

– És mi van, ha rossz választ adok?

A kérdés hallatán Karen – amennyire tudta – rázni kezdte a fejét, a szeme elkerekedett, és látszott benne a rettegés.

– Nagyon jó kérdés! – felelte a hang. – Úgy érzem, maga egy okos nő, ez jó jel.

Egy pillanatig csend lett, mintha a vonal elnémult volna. Ennek oka a hívó által alkalmazott késleltető technika volt.

– Nos, annyit mondhatok, reménykedjünk, hogy helyesen felel. Karen érdekében.

Tanya hirtelen alig kapott levegőt. Semmi kedve sem volt ehhez a játékhoz. És nem is kell részt vennie benne, egyszerűen bontja a hívást.

– Ha leteszi a telefont – kezdte a hang, mintha olvasni tudna Tanya gondolataiban –, akkor Karen meghal, és maga lesz a következő. Ha eltűnik a képernyőről, és nem látom, akkor Karen meghal, és maga lesz a következő. Ha megpróbál kapcsolatba lépni a rendőrséggel, akkor Karen meghal, és maga lesz a következő. És higgye el, teljesen felesleges lenne egy ilyen próbálkozás. Legalább tíz perc, mire ideérnek a rendőrök, nekem meg egy is elég ahhoz, hogy kivágjam a barátnője szívét, és itt hagyjam a zsaruknak az asztalon. És az erekben még meleg lesz a vér, amikor ideérnek.

A démon szavaitól a rettegés hullámai futottak végig Karen és Tanya gerincén. Karen azonnal sikítani kezdett, de a száját szorító kötés miatt nemigen jött ki hang a torkán, aztán hisztérikusan rángatni kezdte a testét, hátha kiszabadíthatja magát, de ez sem sikerült.

– Kicsoda maga? – hebegte Tanya. – És miért teszi ezt Karennel?

– Tanya, javaslom, hogy koncentráljon a maga előtt álló feladatra, és gondoljon Karenre.

Ebben a pillanatban Tanya mozgást látott a képernyőn, és egy fekete ruhába öltözött alak lépett a szék mögé, amelyhez Karent kötözték, de csak az illető felsőteste látszott.

– Úristen, milyen egy beteges vicc ez? – kiáltotta a telefonba, és küzdenie kellett, hogy ne sírja el magát.

– Nem, Tanya, biztosíthatom, hogy ez egyáltalán nem vicc, higgye el, ez a valóság. Nos, kezdhetjük?

– Ne... várjon egy percet... – könyörgött Tanya, és a szíve kétszer olyan gyorsan vert, mint pár perccel ezelőtt.

De a démon nem törődött vele.

– Az első kérdés: hány ismerőse van a Facebookon?

– Mi? – kérdezte zavartan Tanya.

– Hány ismerőse van a Facebookon? – ismételte meg a kérdést a hang, ezúttal kicsit lassabban.

Na jó, akkor ez mégiscsak valami tréfa, gondolta Tanya. Miféle hülye kérdés ez? Most komolyan erre kíváncsi?

– Öt másodperce van.

Tanya figyelmesen tanulmányozta Karen arcát, de nem látott rajta mást, csak félelmet.

A démon elkezdett visszaszámolni.

– Négy... három... kettő...

Tanyának nem nagyon kellett gondolkodnia a válaszon, mert éppen zuhanyzás előtt ellenőrizte a profilját.

– Ezeregyszázharminchárom – felelte.

Csend.

Tanya szobájában hirtelen olyan lett a levegő, mintha sűrű füst vonná el az oxigént.

Végül a Karen széke mögött álló alak tapsolni kezdett.

– Tökéletes felelet, Tanya! Kiváló memóriája van, és a válasszal a barátja egy lépéssel közelebb került a szabadsághoz. Már csak egyetlen kérdés van hátra, és ha helyesen válaszol, akkor vége ennek az egésznek.

Újabb szándékosan hosszú szünet következett.

Tanya észre sem vette, hogy visszafojtotta a lélegzetét.

– Tekintve, hogy Karen a legjobb a barátja, a következő kérdés nyilván nem okoz nehézséget.

Tanya feszülten várt.

– Mi Karen mobilszáma?

Tanya kétkedve ráncolta a homlokát.

– A mobilszáma?

A démon ezúttal nem ismételte meg a választ, hanem csak elkezdett visszaszámolni.

– Öt... négy... három...

– De... ezt nem tudom fejből!

– Kettő...

A rettegéstől elszorult Tanya torka.

– Egy...

– De ez hülyeség! – mondta Tanya ideges nevetéssel. – Adjon egy kis időt, és megmondom.

– Öt másodpercet adtam, és ez sajnos lejárt. Nem válaszolt a kérdésre.

A démon hangja most valahogy másképp csengett. Tanya nem tudta volna pontosan megmondani, hogy mi volt furcsa benne, de az biztos, hogy őt rémülettel töltötte el.

– Tudni akarta, mi fog történni, ha rosszul válaszol, na, akkor ezt nézze...

2. fejezet

Robert Hunter, a Los Angeles-i rendőrség rablási és gyilkossági osztályának nyomozója azonnal észrevette a vörös hajú nőt, amikor belépett az éjjel-nappal nyitva tartó olvasóterembe a Powell Library történelmi épületének első emeletén, a Los Angeles-i Egyetem campusán, Westwoodban. A nőt részben eltakarta egy halom bőrkötéses könyv, és egy bögre kávé is volt az asztalán. Egyedül ült, és szorgosan gépelt a laptopján. Ahogy Hunter elhaladt mellette, amikor a hatalmas terem egyik távoli sarkában lévő asztala felé ment, a nő felpillantott rá. A tekintete semmit sem árult el. Nem volt benne fondorlat, felhívás keringőre, sem flörtölési szándék. Egy szimplán érdektelen pillantás volt, hogy a következő másodpercben a tekintete visszatérjen a laptop képernyőjére. A pillanat elmúlt.

Ez volt a harmadik alkalom, hogy Hunter látta a nőt a könyvtárban. Mindig egy halom könyv és egy bögre kávé volt az asztalán, és mindig egyedül volt.

Hunter imádott olvasni, így nem csoda, hogy szerette a nonstop olvasótermet, főleg hajnalonként, amikor az álmatlansága miatt nem tudott aludni.

Az Egyesült Államokban minden ötödik ember krónikus álmatlanságtól szenved, amit főleg a munka, az anyagi problémák és a családdal kapcsolatos stressz okoz. De Hunter esetében nem erről volt szó, ez az állapot már jóval azelőtt kialakult nála, hogy a munkája miatt rá nehezedő nyomás miatt aggódnia kellett volna.

Minden akkor kezdődött, amikor az anyja elvesztette a rákkal folytatott küzdelmét. Hunter hétéves volt akkoriban. Éjszakánként egyedül üldögélt a szobájában, és rendkívül intenzíven érezte az anyja hiányát. Túl szomorú volt ahhoz, hogy elaludjon, túlságosan félt, hogy becsukja a szemét, és túl büszke ahhoz, hogy sírjon. Az anyja halála után olyan borzalmas rémálmok gyötörték, hogy a kisfiú agya – mint egy önvédelmi mechanizmus – mindent megtett, hogy ébren tartsa őt. Az alvás egyszerre lett luxus és kínzó élmény, és hogy lefoglalja az agyát az álmatlan éjjeleken, Hunter eszeveszett tempóban kezdett olvasni, úgy falta a könyveket, mintha azok adnák az éltető erejét. A könyvekbe menekült, az olvasás jelentette azt a biztonságos várat, ahová a rémálmok nem tudtak behatolni.

Az évek múlásával Hunter alvásproblémái enyhültek, a rémálmok is eltűntek, de pár héttel azután, hogy átvette a Stanford Egyetem bűnözőiviselkedés-analízis és biopszichológiai PhD-diplomáját, a fiatalember világa másodszor is összeomlott. Az apját, aki a felesége halála után nem nősült újra, és aki akkoriban a Bank of America egyik kirendeltségében volt biztonsági őr Los Angeles belvárosában, egy bankrablás során lelőtték. Hunter tizenkét hétig ült a kómában fekvő férfi kórházi ágya mellett. Felolvasott neki, vicceket mesélt, órákon át fogta a kezét, de a szeretet és a remény nem bizonyult elégnek a felépüléséhez. A férfi halála után visszatért az álmatlanság, újult erővel támadtak a rémálmok, és azóta ez nem is maradt abba. Egy-egy jó éjszakán Hunter három, esetleg négy órát tudott aludni. Ez a mai nem tartozott az ilyenek közé.

Odaért az utolsó asztalhoz, és az órájára pillantott: nulla óra negyvennyolc perc volt. A késői időpont ellenére – ahogy az lenni szokott – az olvasóterem viszonylag forgalmas volt, a diákok egész éjjel jöttek-mentek.

Hunter leült, ügyelt, hogy a terem felé nézzen, és kinyitotta a könyvét. Negyedóra olvasás után úgy döntött, iszik egy kávét. Az olvasóterem előtt, a lifteknél volt a legközelebbi italautomata. Kifelé menet ismét elkapta a vörös hajú nő pillantását. Az egyből visszanézett a laptopra, de a mozdulat nem volt elég gyors. Ránézett Hunterre, a nyomozó is észrevette ezt, a nő testbeszéde mégsem jelezte, hogy zavarba jött volna, éppen ellenkezőleg: magabiztosság sugárzott róla.

A vadonatúj kávéautomata tizenöt különböző kávét kínált, kilencféle ízben. A legkülönlegesebbet tejszínhabbal, karamellsziruppal, csokidarabkákkal, és mindez egy hatalmas, majdnem hatdecis pohárban. Az ára kilenc dollár kilencvenöt cent volt, amitől Hunter majdnem elnevette magát. Úgy tűnt, sokat változott a diákok anyagi helyzete az ő egyetemi évei óta.

– Nem ajánlanám, hacsak nem kedveli az émelyítően édes kávét.

Hunter meglepődött a háta mögül érkező tanácson. Megfordult, és a vörös hajú nővel találta szemben magát.

A nyilvánvaló szépségében volt valami titokzatosság is. A vállig érő, élénkvörös, természetesen hullámos haj kunkorodó lokniját jobbra fésülte a homlokából, amitől olyan elbűvölően festett, mint az egykori plakátlányok. Régimódi, fekete keretes, macskaszem formájú szemüveget viselt, amely tökéletesen passzolt az arcához, és finoman kiemelte a zöld szempárt. Az alsó ajka alatt, középen egy diszkrét fekete piercing volt. Az orrában is volt egy apró karika. Fekete-piros ruhát viselt, ami az ötvenes évek rockabillyőrületét idézte, és mindkét karját szabadon hagyta, így látszott a színes tetoválás a csuklóktól a vállakig. Régimódi cipője nagyon illett a ruhája színéhez.

– Arra a kávéra gondolok, amivel szemezett – fűzött magyarázatot a nő Hunter zavarát látva, és az üres csészéjével az automata felé mutatott. – Arról a Caramel Frappuccino Deluxe-ról beszélek. Iszonyú édes, szóval hacsak nem rajong az ilyesmiért, én nem választanám.

Hunternek fel sem tűnt, hogy olyan behatóan tanulmányozta ezt a kávét.

– És ráadásul nem is az az egyetlen gond, hogy olyan édes – mondta, és kissé hátrasandított a válla fölött. – De tíz dollár egy kávéért?

A nő egyetértően elmosolyodott, és ez a mosoly egyszerre volt elbűvölő és félénk.

– Már korábban is láttam magát itt – mondta, hogy elterelje a szót az édes és drága kávék témájáról. – A Los Angeles-i Egyetemen tanul?

Hunter hosszan nézett a nőre. Nemigen lehetett megállapítani a korát. Büszke, magabiztos tartása volt, akár egy államfőnek, de a finom vonásai egy végzős diáké is lehettek. A hangja sem sokat árult el: a lányos tónus kellő magabiztosságot árasztott ahhoz, hogy bárkit lefegyverezzen.

– Nem – felelte Hunter, és őszintén mulattatta a kérdés. Pontosan tisztában volt vele, hogy már egyáltalán nem úgy néz ki, mint egy egyetemista. – Már rég hátrahagytam a diákéveimet, egyszerűen csak... – A tekintete most az olvasóterem felé vándorolt. – Csak szeretek idejárni éjjelente. Szeretem a hely nyugalmát.

A válasz ismét mosolyt csalt a nő arcára.

– Értem, mire gondol – felelte, és elfordult, hogy Hunter tekintetét követve ő is benézzen a hatalmas olvasóterembe, a szeme végigpásztázza a kockás parkettamintát, a sötét mahagóniasztalokat, végül a hatalmas, gótikus stílusú ablakokat. – Én még a hely illatát is imádom – tette hozzá.

Hunter felvonta a szemöldökét.

A nő kissé oldalra billentette a fejét, és megmagyarázta:

– Mindig is úgy gondoltam, hogy ha a tudásnak van illata, az valami ilyesmi lehet. A régi és az új papír, a bőr, a mahagóni keveréke... – Hirtelen elhallgatott, majd vállat vont. – Na és persze túlárazott kávék, meg a diákok izzadsága.

Most Hunter mosolyodott el. Tetszett neki a nő humora.

– Tracy vagyok – nyújtott kezet a nő. – Tracy Adams.

– Robert Hunter, nagyon örülök.

A nő finom keze ellenére a kézfogása határozott volt, és erős.

– Parancsoljon! – mondta Hunter, és előbb Tracy üres kávésbögréje, majd a kávéautomata felé biccentett.

– Nem, szó sem lehet róla, maga volt itt előbb, én egyáltalán nem sietek.

– Én meg még nem tudtam dönteni – füllentette Hunter. Csakis feketekávét ivott, cukor és bármilyen édesítés nélkül.

– Nos, ebben az esetben köszönöm – lépett a géphez Tracy, a megfelelő helyre tette a bögréjét, bedobott pár érmét, és választott: hagyományos presszókávét, cukor nélkül.

– Hogy mennek az órák? – kérdezte Hunter.

– Ó, téved, én sem vagyok már diák – válaszolta Tracy, miközben kivette a bögréjét, és a férfi felé fordult.

– Tudom – bólintott Hunter. – Professzor, nemde?

Tracy kíváncsi tekintettel fürkészte a férfit, de Hunter arckifejezése semmit sem árult el. Ettől még kíváncsibb lett.

– Igen, tényleg az vagyok, de honnan tudja?

– Tipp volt – felelte Hunter, és megpróbált közömbösen vállat vonni.

De Tracy nem vette be.

– Az kizárt.

Gyorsan visszagondolt az asztalán fekvő bőrkötéses könyvekre. A címek semmiképp sem utaltak a foglalkozására, és ha mégis, akkor Hunternek emberfeletti látása kell legyen ahhoz, hogy elolvassa őket olyan messziről, vagy akár akkor, amikor elment az asztal mellett.

– Túlságosan magabiztos kijelentés volt ez ahhoz, hogy csak tipp legyen. Pontosan tudta már, de honnan? – kérdezte kétkedve.

– Egyszerű megfigyelés – válaszolta Hunter, de mielőtt jobban kifejthette volna, érezte, hogy a zsebében rezegni kezd a telefonja. Kivette, és a kijelzőre nézett. – Kérem, bocsásson meg egy pillanatra – mondta, és a füléhez emelte a készüléket. – Hunter nyomozó, gyilkossági csoport, különleges részleg.

Tracy csodálkozva nézett rá, erre nem számított. Pár másodperc múlva látta, hogy a férfi tekintete teljesen megváltozik.

– Rendben – mondta Hunter a telefonba, és az órájára nézett: éjjel egy óra tizennégy perc. – Indulok – tette hozzá, majd Tracyre nézett. – Nagyon örülök, hogy megismerkedtünk, remélem, ízleni fog a kávéja.

Tracy egy pillanatig habozott.

– Megfeledkezett a könyvéről – szólt a férfi után, de Hunter már a lépcsősor felénél járt.

3. fejezet

A Los Angeles-i rendőrség különleges gyilkosságokkal foglalkozó részlege a rablási és gyilkossági osztály elit egysége volt. Kizárólag azért hozták létre, hogy sorozatgyilkoságokkal, illetve olyan speciális ügyekkel foglalkozzon, amelyek hosszabb nyomozati időt és nagyobb szakértelmet kívánnak. Tekintettel Hunter bűnözőiviselkedés-pszichológiai hátterére, és arra, hogy Los Angeles egyszerűen vonzza a pszichopatákat, a nyomozó egy még szűkebb részlegre került: ez volt az extrém erőszakos bűncselekmények részlege, amelyhez a különös brutalitással és/vagy kegyetlenséggel elkövetett gyilkosságok tartoztak. A részleget két nyomozó, Robert Hunter és a társa, Carlos Garcia alkotta.

Hunter egy Long Beach-i címet kapott, egész pontosan egy háromszintes, terrakottaépületről volt szó egy drogéria és egy sarokház között. A nyomozó a leggyorsabb útvonalat választotta, de még ilyenkor éjszaka is majdnem egy óra volt, amíg megtette a közel hatvan kilométeres utat a Los Angeles-i Egyetem westwoodi campusától a kikötőig.

A Redondo Avenue-ról letérve balra fordult az East Broadway felé, és azonnal észrevette a rengeteg rendőrautót. A Long Beach-i rendőrök már lezárták az utca egy részét. Garcia metálkék Honda Civicje a háromszintes épülettel szemben, az út túloldalán parkolt a helyszínelők fehér furgonja mögött.

Hunter kénytelen volt lelassítani, hogy megközelíthesse az elzárt területet. Egy olyan városban, amely sosem alszik, egyáltalán nem volt meglepő, hogy már kisebb tömegnyi bámészkodó gyűlt össze a kordon mellett. A legtöbbjük feltartott telefonnal vagy tablettel filmezett, mintha csak egy koncerten lennének, és remélték, hogy sikerül valami különlegeset megpillantaniuk. Persze minél hátborzongatóbb, annál jobb.

Amikor végre átvágott a tömegen, Hunter felmutatta az igazolványát a fekete-sárga kordon mellett álló két rendőrnek, és leparkolt a társa kocsija mellé. Kiszállt a viharvert Buick LeSabre-ból, megnyújtóztatta több mint száznyolcvan centiméterét a jóleső szellőben. Az égen fenyegető, sűrű felhők takarták el a csillagokat, és tették még sötétebbé az éjszakát. Hunter az övére csíptette a jelvényét, és lassan körülnézett. A rendőrség nagyjából száz métert zárt le a Newport Avenue kereszteződése és a szomszédos Loma sugárút felé.

Hunternek azonnal az jutott eszébe, hogy a hely nagyon sokféle menekülési útvonalat kínál, és alig két és fél kilométerre van a legközelebbi autópálya. De igazából mindegy is, hogy az elkövető autóval volt, vagy sem, mert a sok kis utcán gyalog is észrevétlenül eltűnhet.

Garcia egy járőrkocsi mellett állt, és az egyik helyi rendőrrel beszélgetett, amikor észrevette Hunter autóját.

– Szia, Robert! – mondta, és átvágott az úton.

Hunter a társa felé fordult.

Garcia copfba fogta hosszú, barna haját, fekete nadrágot és a szintén fekete kabát alatt frissen vasalt világoskék inget viselt. Bár az öltözéke olyan volt, mintha most hozták volna a tisztítóból, a véreres szemén látszott a fáradtság, igaz, teljesen ébernek tűnt. Huntertől eltérően Garcia rendszerint nagyon jól aludt éjszaka, ma este azonban csak két órát sikerült, mert a riasztás kiverte az ágyból.

– Szia, Carlos! – mondta Hunter a társa felé biccentve. – Bocs, hogy kihúztak az ágyból. Na, mi a helyzet?

– Még nem tudom – felelte Garcia egy alig észrevehető fejmozdulat kíséretében. – Én is csak pár perce érkeztem, és amikor megjöttél, éppen azt próbáltam megtudni, hogy ki a felelős tiszt az ügyben.

Hunter előbb a társára nézett, majd Garcia válla mögött egy közeledő alakra. Az illető a terrakottaépületből jött ki.

– Azt hiszem, megtaláltuk – mondta Hunter.

Garcia megfordult.

– Maguk jöttek a speciális ügyek részlegétől? – kérdezte a férfi, és a hangján érződött a sokéves dohányzás hatása. Az egyenruhája rangjelzése szerint a Long Beach-i rendőrség őrmestere volt, és nagyjából ötven körülinek látszott. Sűrű, őszülő haját hátrafésülte a homlokából, és ez látni engedte a bal szemöldöke feletti vágás nyomát. Mexikói akcentussal beszélt.

– Így van – válaszolta Hunter, miközben Garcia már előre is lépett, hogy bemutatkozzon.

Megtörténtek a bemutatkozások, az erős kézfogású őrmestert Manuel Velasqueznek hívták.

– Nos, mit tud mutatni nekünk, őrmester? – kérdezte Garcia.

Az őrmester idegesen elmosolyodott, és látszott rajta, hogy nem nagyon tudja, mit mondjon.

– Nos, nemigen vannak szavaim arra, hogy leírjam, ami odabent van – felelte az épület felé fordulva. – De lehet, hogy másnak sem lenne. Menjenek be, és a saját szemükkel láthatják.

4. fejezet

Az őszi szél kissé megerősödött az utóbbi pár percben, a sötét felhők is megvastagodtak felettük, és amikor a három rendőr elindult az épület felé, jókora esőcseppek koppantak a fejükön és a száraz aszfalton.

– Az áldozat neve Karen Ward – mondta Velasquez őrmester, és a két nyomozó után sietett a bejárathoz vezető betonlépcsőkön. Nem akart a memóriájára hagyatkozni, ezért elővette a noteszát. – Huszonnégy éves szingli, kozmetikusként dolgozott egy szépségszalonban a Keleti második utcában. – Ösztönösen kelet felé mutatott. – Innen nem messze. Csak négy hónapja lakott ebben a házban.

– Bérelte? – kérdezte Garcia, miközben az épületbe léptek.

– Igen, a tulajdonos egy bizonyos... – lapozott egyet a noteszban – ...Nancy Rogers, torrance-i lakos, South Bayből.

– Betörés volt? – kérdezte most Hunter.

Velasquez gondterhelten ingatta a fejét.

– Nem, és a tettes nem is próbálta annak láttatni. Erőszakos behatolásnak, dulakodásnak semmi nyoma, a nő táskáját megtaláltuk a nappaliban a kanapén, benne volt a tárcája két bankkártyával és nyolcvanhét dollár készpénzzel. A kocsikulcsai is a táskában voltak, a laptopja a hálószobában, ahol találtunk pár ékszert is a fésülködőasztalon. A szekrények, fiókok látszólag érintetlenek.

A bejáratnál csupán egyetlen eszköz szolgálta a lakók biztonságát, mégpedig egy régi kaputelefon, ami a beléptetéshez kellett. De kamerák nem voltak.

– Egyedül élt?

– Igen – bólintott az őrmester.

Az épületben nem volt lift, ezért a Hunterék kénytelenek voltak három lépcsősort megmászni a legfelső szintig.

– Az embereim minden lakásba bekopogtak, de semmit sem sikerült megtudni – mondta Velasquez, és az arcán nem látszott, hogy ez meglepte volna. – Senki sem látott, senki sem hallott semmit.

– Még a közvetlen szomszédja sem? – kérdezte Hunter.

Az őrmester a fejét ingatta.

– A szomszédban egy középkorú pár lakik, Mr. és Mrs. Santiago, és mindketten hallásproblémákkal küzdenek. Velük én magam beszéltem, és iszonyú hangosan kellett dörömbölnöm, de így is majdnem egy órába telt, hogy Mr. Santiago ajtót nyisson, és akkor is csak azért, mert felkelt, hogy kimenjen vizelni, és ekkor hallotta meg.

A lépcsőről egy hosszú, szűk folyosóra jutottak, ami most fényárban úszott a helyszínelők lámpáinak köszönhetően. Karen Ward a 305-ös lakásban, jobb oldalon az utolsóban lakott. Nicholas Holden, a helyszínelők ujjlenyomat-szakértője az ajtó előtt térdelt, és lázasan dolgozott a látható nyomokon.

– Említette, hogy szingli volt – mondta Garcia, amikor a folyosón lépdeltek.

– Így van – erősítette meg Velasquez.

– Nem tudják, randizott valakivel, volt barátja?

Az őrmester pontosan tudta, miért kérdezi ezt Garcia: a saját otthonában öltek meg egy fiatal nőt, látszólag nincs indíték, nem történt betörés. Ilyenkor a rendőrség először azokat ellenőrzi, akikkel a nő az utóbbi pár évben romantikus kapcsolatba kerülhetett. Az Egyesült Államokban az úgynevezett „szenvedély-bűncselekmények” a nők ellen elkövetett gyilkosságok több mint felét teszik ki.

– Ne haragudjon, nyomozó, de még nem volt időnk mindennek utánanézni – felelte az őrmester, és nyomatékul az órájára pillantott. – Az a helyzet, hogy nagyon kevés dolgot sikerült megtudnunk az áldozatról és arról, hogy mi történhetett, mert hamar közölték velünk, hogy elveszik tőlünk az ügyet, és az önök részlegére bízzák. – Egy pillanatra elhallgatott, és a két nyomozó felé fordult. – Hogy őszinte legyek, az ilyen döntésektől általában rohadt ideges leszek, mert ez a mi területünk, a mi hatáskörünk, nekünk kellene lefolytatni a nyomozást, comprendes? Nem vagyunk másodosztályú zsaruk. De erről az esetről már a legelején látszott, hogy a maguk asztala, úgyhogy számítottunk rá, hogy elveszik tőlünk. – Megadón emelte fel a két kezét. – És ebben az esetben egyáltalán nem bánom, hogy így történt, és az embereim sem fognak morogni miatta. Maguk akarják elkapni a gonoszt, nem kell kétszer mondaniuk. Maguké az ügy.

Hunter és Garcia kissé értetlenkedve nézett az őrmesterre.

– Na, várjunk csak egy kicsit – mondta Garcia. – Hogy érti, hogy már a legelején látszott? Miért volt olyan egyértelmű, hogy ez a mi ügyünk lesz?

Az őrmester Garciáról Hunterre pillantott, aztán vissza Garciára.

– Nem beszéltek maguknak a telefonhívásról?

A válasz mindkét nyomozó részéről a kíváncsi hallgatás volt.

– Ó, te jó ég! – nézett a padlóra fejcsóválva az őrmester. – Na jó, szóval a segélyszámra érkezett egy hívás egy magánkívüli állapotban lévő nőtől valamikor tizenegy óra húsz körül. Nem sok mindent lehetett érteni abból, amit mondott, de többször is a „gyilkosság” szót kiabálta, és ez, mint tudjuk, azonnali riasztás. A hívást átkapcsolták hozzánk, aztán egyenesen hozzám.

– Tehát személyesen beszélt a nővel? – kérdezte Garcia.

– Igen, és mondhatom, tényleg hisztérikus állapotban volt, azt állította, hogy valaki a szeme láttára ölte meg a legjobb barátnőjét. – Elhallgatott, felemelte a mutatóujját, mielőtt megmagyarázta volna. – Nos, nem közvetlenül volt jelen az eseményeknél, de az elkövető lehetővé tette neki... sőt, igazából kényszerítette, hogy az egészet végignézze egy videóhívásban.

– Hogyan? – kérdezte Garcia megzavarodva.

– Jól hallotta. A nő üvöltve mesélte a telefonban, hogy egy őrült felhívta őt Miss Ward mobiljáról, és belekényszerítette egy játékba, amin a barátja élete múlt.

– Egy játékba? – kérdezte ezúttal Hunter.

– Igen, ezt mondta. Nézzék, nem tudok részleteket, mert a nő ki volt borulva. A protokollnak megfelelően első körben kiküldtem egy járőrkocsit a helyszínre, hogy ellenőrizzék Miss Karen Ward lakását. A kocsi még éjfél előtt ideért, és tudják, mit találtak? Nyitva volt az ajtó, bementek, és... és ennek következményeként vannak itt maguk.

– A hisztérikus nő tehát azt állította, hogy az áldozat legjobb barátnője? – kérdezte Garcia.

– Igen, a neve Tanya Kaitlin. A kocsimban megvannak az elérhetőségei, mielőtt elmennek, odaadom maguknak.

Közben lassan odaértek a 305-ös ajtóhoz.

– Helló, Nick! – üdvözölte Hunter az ujjlenyomat-szakértőt.

– Helló, fiúk! – jött az automatikus válasz.

Aláírták a helyszíni belépési jegyzőkönyvet, majd mindhárman kaptak egy-egy védőruhát, egy pár kesztyűvel. Elkezdték felhúzni a kezeslábast, és közben Hunter észrevette a folyosó végén a vészkijáratot, egészen közel Karen Ward lakásához.

– Az hová vezet?

– A tűzlépcsőre, ami az épület mögé, egy szűk kis utcába visz – magyarázta Velasquez. – Ha onnan balra indulunk, akkor a Newport Avenue-ra érünk, ha jobbra, akkor a Loma Avenue-ra.

Mielőtt becipzározta a védőruhát, Hunter a vészkijárathoz ment, hogy alaposabban is szemügyre vegye. A tűzálló ajtón az emelőkar arra utalt, hogy csak belülről lehet kinyitni. Innen biztosan nem jut be senki az épületbe, de a 305-ös lakásból kilépve sokkal gyorsabban el lehet tűnni, mint a másik irányba a hosszú folyosón és a lépcsőkön át.

Hunter lenyomta a kart, és kinyitotta az ajtót. Nem indult be a tűzjelző, az ajtó tehát nem volt beriasztózva. Visszafordult Karen Ward lakásának ajtaja felé, és észrevette, hogy a helyszínelő szakértő előbb az egyik, majd a másik oldalra billenti a fejét, és közben valamit néz az ajtón.

– Találtál valamit, Nick?

– Csak nézek a fény felé – felelte Holden anélkül, hogy levette volna a tekintetét az ajtóról. A maszkja ki-be mozgott beszéd közben. – De azt mondanám, hogy eddig háromféle ujjlenyomatunk van, pedig csak most kezdtem el.

Hunter megértőn bólintott.

– Megtennéd, hogy ha itt végzel, a vészkijáratról is mintát veszel? Szeretném, ha összevetnénk az ott talált ujjlenyomatokat az ajtóról levettekkel.

– Persze, nem gond – pillantott Holden a vészkijárat felé.

A nyomozók befejezték az öltözést, felvették a csuklyát is, és egy másodperc múlva beléptek a 305-ös lakásba.

5. fejezet

Karen Ward ajtaja egy apró előszobába nyílt, amelynek fehér falait néhány hatalmas virág képe díszítette. Az érkező egyből egy kellemesen vörös, csúszásmentes szőnyegre lépett. A helyiséget egy hevenyészve feltett, zörgő gyöngysorokból álló függöny választotta el a lakás többi részétől, ami eltérő hosszúságú szálakon lógott a mennyezetről.

Hunter kis korában látott ilyet utoljára a nagymamája konyhájában.

A gyöngyök hangosan zörögtek, ahogy a nyomozó elhúzta a függönyt, és Garciával beléptek a nappaliba. Velasquez kissé lemaradva követte őket, de előbb keresztet vetett, és elmormolt néhány szót spanyolul.

A viszonylag tágas nappalit néhány gondosan megválasztott, modern bútordarab díszítette, de a fő attrakció egyértelműen a hatalmas, üveg tolóajtó volt a helyiség túlsó végében egy újabb gyöngyfüggöny mögött, és amely a sarokerkélyre vezetett. Az északi falat egy kellemes, nyitott konyharész foglalta el. A konyhát egy sötét fenyőfából készült, négyszemélyes étkezőasztal választotta el a nappali másik felétől. Az asztal másik oldalán, egy sötét tálalószekrény mellett, hatalmas tükör kapott helyet. Mindkét nyomozó megállt, amint a helyiségbe léptek, mert a figyelmüket azonnal magával ragadta az asztalfőn ülő, borzalmasan megcsonkított holttest.

Hunter összehúzta a szemét, miközben az agya megpróbálta felfogni az elé táruló szörnyűséget.

Az áldozatot meztelenre vetkőztették. A karját egy vékony nejlonkötél rögzítette a teste mellé, amit néhányszor szorosan áttekertek nő melle alatt, majd a szék támláján is. A bokáknál két másik kötéldarab kötötte az áldozat lábát a székhez. Egyenes tartással ült, a feje kissé lecsuklott, mintha csak elaludt volna, az álla pár centiméterre volt a mellkasától. De ami igazán meglepte Huntert, az a rengeteg tükrös üvegszilánk, amelyek a nő arcába vágtak, és amiből a bőr, a hús, az üveg felismerhetetlen összevisszasága kialakult. Az arc sérüléseiből származó vér élénkvörösre festette a felsőtestet, a combot, majd lecsöpögött a fapadlóra, és összegyűlt a szék alatt. Az áldozat előtt az asztallap is véres volt.

Onnan, ahol a két nyomozó állt, az áldozat arca úgy tűnt, mint valami groteszk tűpárna: rengeteg üvegszilánk állt ki belőle mindenféle irányban.

– Gondolom, maguk ketten jöttek az extrém erőszakos részlegről.

A hang az egyik helyszínelőtől jött, aki akkurátusan gyűjtögette össze a hajszálakat és a szöveteket a hatalmas szőnyegről, az étkezőasztal mellett.

Eltelt néhány néma másodperc, mire Hunter és Garcia képes volt levenni a tekintetét a hulláról.

– Dr. Susan Slater vagyok – mondta az ügynök, és felállt a térdelő helyzetből. – Engem bíztak meg a helyszínelés vezetésével.

Sem Hunter, sem Garcia nem dolgozott korábban dr. Slaterrel. Körülbelül százhetven centiméter magas lehetett, a harmincas évei elején, karcsú alakkal, magasan ülő arccsontokkal és finom orral. A fejét eltakarta a védőruha csuklyája, de a szőke haja egy kicsit kilátszott a homlokánál. Alig észrevehető, diszkrét sminket viselt, de ahhoz ez is elegendő volt, hogy kiemelje a csinos arcot és a nőiességet még a nem túl kényelmes kezeslábas alatt is. A hangja különös tónust adott az egész látványhoz: lágy volt, és derűs, ugyanakkor érződött benne a tudás, a tapasztalat magabiztossága.

– Robert Hunter nyomozó vagyok, ő pedig a társam, Carlos Garcia.

Mindketten szimpla fejbiccentéssel üdvözölték az orvost, aztán a figyelmük visszatért az áldozatra.

– Elképesztő, nem igaz? – jegyezte meg dr. Slater. – Hogy képes valaki ilyet tenni egy másik emberi lénnyel?

– A gyilkos üvegcserepeket vágott az arcába? – kérdezte Garcia, és az arcán látszott, hogy már a kérdésfeltevés is borzalmas.

– Elképzelhető – felelte dr. Slater. – Alapos boncolás nélkül ezt nem lehet megmondani, de itt ez csak a történet egyik oldala.

– És mi a másik? – érdeklődött Garcia.

A nő közelebb lépett az áldozathoz.

– Hadd mutassam meg!

Hunter és Garcia követték, Velasquez őrmester maradt a függönynél.

Dr. Slater ügyelt, hogy elkerülje a vértócsát a padlón, és leguggolt a szék mellé, aztán intett a két nyomozónak, hogy ők is tegyék ezt. Közelről még szörnyűbbek voltak Karen Ward arcsérülései.

Különböző méretű üvegszilánkok szúrták át a bőrt, az izomszöveteket, szinte levágták az arcot a koponyáról. Bőr- és húscafatok lógtak le az orcákról, a homlokról, az állról, ahol még a csont is kilátszott.

– Látják? – kezdte dr. Slater. – Ha csak a nagy szilánkokat nézik... – mutatott az áldozat jobb és bal orcájából, a bal szemüregből kiálló darabokra, és arra, amely teljesen átszúrta az áll alatti puha szövetet, és a száj alsó részéhez szegezte a nyelvet. – Úgy tűnik, a tettes durván beledöfte ezeket a hosszú szilánkokat az áldozatba, és aztán bent hagyta őket az arcban. Némelyik olyan erővel hatolt be, hogy eltörte a csontot, vagy abba fúródott. – Két másik szilánkra mutatott, az egyik az állkapocscsontból állt ki, a másik a homlokból. – De ez még nem minden. Van egy csomó apró üvegdarab, amelyek a húsban maradtak. – Beszéd közben néhány ilyenre mutatott, némelyikük csak borsónyi nagyságú volt. – Ezek annyira kicsik, hogy fizikailag lehetetlen döfésre használni őket, inkább olyan darabok, amelyek a nagyobbakból törtek le.

Hunter a fejét balra billentve tanulmányozta az áldozat arcát. Bármilyen tapasztalt volt is, megdöbbentették a szörnyű sérülések. Minden egyes döfés iszonyú fájdalommal járhatott, és elképzelni sem lehet, mekkora szenvedésben volt része a nőnek.

A test nagy részét alvadt vér borította, de Hunter úgy vélte, a test többi része érintetlen. A gyilkos dühe csakis az arcra irányult.

Néhány másodperc múlva Hunter felállt, a szék mögé lépett, hogy jobban szemügyre vegye a fej hátsó részét.

– Tehát, maga szerint mi történt, Susan? – kérdezte Garcia. – A tettes a székhez kötözte, és üvegdarabokat vágott belé?

– Nem – felelte Hunter a szék mögött a padlót vizsgálva: itt nem voltak üvegdarabok. – Pont az ellenkezője történt, Carlos. A gyilkos a nő arcát csapkodta bele az üvegbe.