Eltitkolt gyermek

Carole Mortimer

Árulkodó stílus

Alison Fraser

Szívberendező

Lynne Graham

Bosszú helyett

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Carole Mortimer, 2001 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 310. eredeti címe: Liam's Secret Son (Harlequin, Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Tarsoly Emília

Átdolgozott kiadás

© Alison Fraser, 2001 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 325. eredeti címe: The Mother and the Millionaire (Harlequin, Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Gombos Csaba

Átdolgozott kiadás

© Lynne Graham, 2002 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 343. eredeti címe: The Disobedient Mistress (Harlequin, Romance)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-448-817-0

- Kép: Shutterstock

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Carole Mortimer

Árulkodó stílus

1. FEJEZET

– A teáscsészébe ejtette az egyik kontaktlencséjét!

Akárcsak nyolc évvel ezelőtt! Az ismerős férfihangra Laura összerezzent, de elszántan kortyolt még egyet a csészéből. A fényűző szálloda előterében ült, ahonnan jól megfigyelhette a főbejáratot. Liam azonban észrevétlenül érkezett. Az asszony óvatosan letette a csészét az alátéttel együtt az asztalra. Szándékosan nem sietett, hogy időt nyerjen.

– Először is kávét iszom, nem teát – felelte rekedten, anélkül hogy a férfira nézett volna –, másodszor nem viselek kontaktlencsét.

Liam mögötte állt, pillantását a hátában érezte.

– Ebben az esetben magának van a legszebb szeme a világon – mondta a férfi.

– Honnan tudja? – kérdezett vissza gúnyosan Laura még mindig maga elé szegezve a tekintetét.

– Miért rontottad el a játékot? – kérdezte színlelt rosszallással és félreismerhetetlen ír akcentussal Liam. – Teljesen más szöveget kellett volna mondanod.

Talán ugyanazt, mint nyolc évvel ezelőtt, tűnődött Laura. De azóta sok minden megváltozott. Többé már nem egy ábrándos irodalom szakos hallgató, aki úgy néz fel az előadásokat tartó híres íróra, mint egy istenre. Mielőtt megfordult, és a férfira pillantott, mélyet lélegzett, hogy megnyugodjon.

Liam semmit sem változott. Ugyanaz a markáns, szoborszerű arc, ugyanaz a fekete pillákkal keretezett sötétkék szempár, ugyanaz a sugárzó tekintet. A csaknem kétméteres, karcsú, izmos férfitestből hatalmas életerő áradt. Az öltözködésre ugyanúgy nem adott, mint nyolc éve. A pompás környezet, az elegáns vendégek hidegen hagyták. Szűk farmernadrágot viselt, hozzá kék pólót és fekete zakót. Fekete, kissé hosszú haja a fényben kékesen ragyogott.

Laura vigyázott, hogy arcára ne üljenek ki a gondolatai, miközben a férfit figyelte. Liam az asszony különleges szemei miatt hitte azt nyolc évvel ezelőtti találkozásukkor, hogy elveszítette a kontaktlencséjét, ugyanis az egyik szeme kék volt, a másik zöld. Gyerekkorában sokszor heccelték miatta, de később rájött, hogy a férfiakat elbűvöli ez a szempár. Liam is egészen lázba jött tőle.

– Talán érezzem magam megtisztelve, hogy még emlékszel az első beszélgetésünkre? – vonta meg a vállát hűvös mosollyal Laura.

Liam rövid ideig tűnődve vizsgálgatta az asszony arcát.

– Neked nem jelent semmit, ugye? – kérdezte végül.

Mit is érzek valójában? – faggatta magát Laura. Hízeleg, hogy annyi év után emlékszik minden szóra, vagy hidegen hagy? Nem, semmit sem jelent, állapította meg. Miért jelentene bármit is azok után, ami később történt?

Legyűrte kitörni akaró bosszúságát. Hiábavaló lenne a mérgelődés, legjobb, ha egyáltalán nem válaszol a férfi megjegyzésére.

Mivel az asszony hallgatott, Liam folytatta a beszélgetést.

– Levágattad a csodaszép, hosszú hajadat…

– A rövid sokkal praktikusabb – válaszolta Laura. A rövid frizura tökéletesen kiemelte keskeny arcát, kicsi, egyenes orrát, szépen ívelő ajkát, erőteljes állát.

– Tetszik – állapította meg egy fejbólintással a férfi.

Laurát kezdték bosszantani Liam megjegyzései. Édes mindegy, hogy tetszik-e a férfinak, vagy sem. Nem érdekli többé a véleménye.

Ismét elfojtotta a bosszankodást, inkább témát váltott.

– Kérsz egy kávét? – mutatott az asztalon álló kannára. – Hozatok neked is egy csészét.

Liam a karórájára pillantott. Laura pontosan emlékezett rá, hogy mindig a bal kezén hordta.

– Vagy találkozód van valakivel? – kérdezte hangsúlyozott közönnyel, miután észrevette, hogy a férfi a bejáratot figyeli.

– Igen, de van még néhány percem – felelte Liam. Megpörgette az asszony fotelját, majd helyet foglalt vele szemben.

A férfi méretéhez képest minden ülőalkalmatosság túl kicsi, túl alacsony és túl keskeny volt. Laura sem számított éppen apró termetűnek a maga százhetven centijével, elegáns kosztümjeiben vagy selyemblúzzal hordott nadrágokban pedig még magasabbnak hatott. Ezen a napon egy antracitszürke kosztümöt és hozzá zöld blúzt választott. Jó döntésnek bizonyult. Már nem látszott Liam mellett olyan aprónak és törékenynek, mint régen. De lehet, hogy ez valójában nem is a megjelenéstől függött.

– Nos, kérsz kávét? – ismételte meg a kérdést, miközben nyugodtan nézett a férfira.

– Köszönöm, nem – utasította vissza Liam. – Ugyanolyan függővé tenne, mint régen a cigaretta. – Undorodva húzta el a száját.

Laura csodálkozva nézett rá.

– Leszoktál a cigarettáról?

Nyolc éve még harminc szálat is elszívott egy nap. Ha dolgozott, még többet.

Liam elmosolyodott az asszony döbbent arcát látva.

– Tudom, hihetetlen. Liam O’Reilly, az erős dohányos, aki szerette az alkoholt, más ember lett!

– A stílusa viszont a régi – jegyezte meg hűvösen az asszony.

A férfi elnevette magát, szemében csodálkozó szikrák villantak.

– Felnőttél, kicsi Laura – állapította meg.

– Huszonkilenc éves korára az embernek illik felnőnie. Már nem vagyok a kicsi Laura többé – nézett fel határozottan az asszony. Alaposan szemügyre vette Liamot. Első benyomása, hogy a férfi semmit sem változott, helytelennek bizonyult. Az utóbbi nyolc év nem múlt el felette sem nyomtalanul. Szeme és ajka körül apró ráncok húzódtak meg, amelyek bizonyára nem a nevetéstől keletkeztek. Halántékán ősz hajszálak jelentek meg. Végtére is harminckilenc éves, gondolta Laura.

– Hogy elszállt az idő! – sóhajtott fel a férfi. – Mit csináltál az elmúlt nyolc évben, Laura? – kérdezte. Tekintete végigsiklott az asszony alakján, s megállapodott a fotel támláján nyugvó kézen.

Laura nem viselt jegygyűrűt, de egy kis világos csík az ujján elárulta, hogy nemrég még hordta.

– Ó, mindenfélét – tért ki az egyenes válasz elől. Nem akart mesélni magáról. – És te? Te mit csináltál az utóbbi nyolc évben?

– Új regényt mindenesetre nem írtam – vonta meg a vállát a férfi.

– Nem? – Laura titkolta, hogy tudja az igazságot. – Talán nem is volt rá szükséged – folytatta közönyösen –, hiszen híres és sikeres vagy enélkül is.

– Azt mondod, nem volt rá szükségem? – nézett szemrehányóan Liam. Feszült arcán sokféle érzelem tükröződött.

– Mármint anyagilag. – Az asszony közömbösen viszonozta a férfi pillantását, bár tudta, hogy érzékeny pontra tapintott. Szerette volna kiugratni a nyulat a bokorból, ezért egyenesen megkérdezte: – Milliókat kereshettél a könyveddel. Csak a filmjogok…

– És mi haszna a pénzemnek, ha egyetlen sort sem írtam azóta? – vágott közbe Liam.

Laura megvonta a vállát.

– Vélhetően gondtalanul élsz, miután leszoktál az italról és a cigarettáról – ugratta. – Amikor utoljára láttalak, nekem úgy tűnt, igazán élvezed az életet. – Ezt a megjegyzést nem tudta magába fojtani.

Liam már az első négy regényével hírnevet szerzett magának, s ezután következett egy politikai thriller, az Időbomba, amely hosszú ideig vezette a bestsellerlistát. A könyv valóban bombaként robbant a piacon. A szerzőt számtalan tévés szereplésre hívták, vetélkedtek a megfilmesítés jogáért. Végül a legjobb ajánlatot Liam elfogadta, s elrepült Hollywoodba, hogy segédkezzen a forgatáson. Laura Cartert, a kis egyetemistát pedig, akihez szoros barátság fűzte, egyszerűen faképnél hagyta, és úgy elfelejtette, mintha sosem ismerte volna. Laura később véletlenül fedezte fel a férfi esküvői fényképét az egyik magazinban. A híres szerző elvette azt a szőkeséget, aki a filmben a főszerepet játszotta.

Az asszony akkor nagyon megdöbbent és kétségbeesett. Alig hitte el, hogy Liam képes volt elhagyni, hogy ilyen keveset jelentett a számára, míg ö őrülten szerette és istenítette a férfit. Egy idő után azonban belenyugodott a megváltoztathatatlanba. Mivel egykori szerelme látni sem akarta többé, elhatározta, hogy nem szomorkodik tovább, hanem kezd valamit az életével. S ha most végignézett elegáns ruháján, drága ékszerein, úgy érezte, ez sikerült is neki.

– Nagyon régen lehetett, hogy élveztem az életet – felelte maró gúnnyal a férfi, arca azonban nem árult el semmiféle érzelmet.

– Lehetséges. – Mintha valóban egy örökkévalóság telt volna el azóta, tette hozzá magában Laura. – De mondd, mi olyan fontos, hogy lemondasz a napfényes Kaliforniáról a barátságtalan londoni tél kedvéért? – váltott témát.

Liam könnyedséget színlelve hátradőlt a fotelban, s ugyanolyan csevegő hangnemben felelt, mint Laura. Szemében sajátságos szikra lobbant.

– Már nem Kaliforniában élek. Öt éve Írországba költöztem.

Az asszonyt váratlanul érte a hír. Miután Liam megnősült, sohasem érdeklődött a férfi dolgai iránt, nem olvasott el egyetlen cikket sem, amelyet róla írtak.

– Az amerikai feleséged bizonyára nincs elragadtatva tőle.

– Hét éve elváltam Dianától – mondta ajakbiggyesztve a férfi. – Csak hat hónapig voltunk házasok. A munkánk meg az azzal összefüggő kötelezettségeink miatt összesen hat hétig éltünk együtt. Nem volt igazi házasság a miénk.

Csak hat hétig volt nős! Ha ezt tudtam volna, gondolta Laura. De igazából mit változtatott volna, ha tudja? Semmit. Liam döntött, és Laura is.

Liam ismét az órájára pillantott.

– Várok valakit – nézett körbe kutakodva a hotel előcsarnokában. Észrevette a bejárattól közeledő férfit. – Most mennem kell – halkította le a hangját –, de szeretnék veled újra találkozni, Laura…

– Sajnálom, nem tartom jó ötletnek – vágott közbe az asszony, mialatt rövid, jelentőségteljes pillantást váltott a férfival, akire Liam várt. A férfi alig észrevehetően visszabólintott. – Kellemes volt csevegni veled – mosolygott kedvesen. Nagy fáradságába került természetesnek és őszintének látszania. Gyorsan felállt. – Nekem is sok a dolgom…

Liam tekintete csodálattal siklott végig az asszony sötét haján, karcsú alakján, a rövid szoknya alól kilátszó, hosszú, formás lábain. Ő is felállt a helyéről, s megragadta a távozni készülő Laura karját.

– Feltétlenül látni akarlak még – mondta hevesen.

Laura a férfi szemébe nézett.

– Hogy a régi szép időkről beszélgessünk? – kérdezte keserűen, és megrázta a fejét. – Köszönöm, nem érdekel.

– Még két napig itt vagyok a szállodában. Hívj fel, Laura! – kérlelte Liam gyengéden. – Ha nem jelentkezel, addig maradok Londonban, amíg meg nem talállak.

Most értette meg Laura, miért tudta meglepni a férfi. A hotelban szállt meg, s valószínűleg lifttel jött le a hallba. A folyosónak az a szakasza pedig nem látszott innen.

– Ez eléggé színpadiasan hangzik – felelte –, de ha annyira fontos neked, valamikor majd felhívlak.

Akkor pedig tudtára adja, hogy nem akar vele többé találkozni. Szabad akaratából biztosan nem.

Liam behatóan nézett rá, végül elengedte.

– Igen, nagyon fontos nekem – mondta nyomatékosan.

Laura hitetlenkedve húzta fel a szemöldökét.

– Rendben van. De bocsáss meg, most nincs több időm.

A hátában érezte Liam pillantását, amíg átkelt az előcsarnokon, és a recepciónál egy szállodai alkalmazottól átvette a kabátját. Amint kilépett az utcára, arcát megcsapta a hideg novemberi szél, de semmit sem érzett belőle. Kábultan indult a kocsijához. A férfi jelenlétében csodával határos módon sikerült megőriznie a hűvös, öntudatos nő látszatát, de amint kikerült a bűvköréből, egy csapásra odalett az önuralma.

– Mrs. Shipley!

Paul, a sofőrje, a parkolóban az autó mellett állt, s Laura közeledtére kinyitotta az ajtót.

– Köszönöm – rebegte az asszony szórakozottan, és megkönnyebbülten roskadt a hátsó ülésre. A kocsiban kellemes meleg várta.

– Vissza az irodába, Mrs. Shipley? – tudakolta udvariasan Paul, miután ő is helyet foglalt a volán mögött.

– Nem… vagyis…

Szedd össze magad, Laura! – figyelmeztette magát az asszony. Láttad őt. Es akkor mi van? Kétségtelen, hogy még mindig olyan megnyerő, mint nyolc évvel ezelőtt. De te nem vagy már kislány, nem olyan könnyű levenni a lábadról, mint akkor! Nem Laura Carter a neved. Laura Shipleynek hívnak, saját vállalatod van, házad Londonban, villád Mallorcán. Bármit megengedhetsz magadnak. Ne hagyd, hogy egyetlen találkozás Liam O’Reillyvel kibillentsen a lelki egyensúlyodból!

– Igen, az irodába megyünk, Paul – szólt határozottan a sofőrnek.

Felengedett benne a feszültség. Nem kellett hazasietnie, Bobby amúgy sem volt otthon. És Perrynek is megígérte, hogy megvárja, amíg visszaér a találkozóról. Vajon hogy alakul a beszélgetése Liam O’Reillyvel?

2. FEJEZET

Perry egy órával később izgatottan járt fel és alá Laura irodájában.

– Hihetetlen! – kiáltotta. – Még mindig nem vagyok képes felfogni, honnan tudtad, hogy az álnév mögött Liam O’Reilly rejtőzik. A kézirat, amelyet három hete adtál, tényleg az övé!

Laura hatalmas íróasztala mögül figyelte főszerkesztőjét. Az első oldalaktól világos volt, hogy nem lehet más, gondolta. Liam utolsó könyvét, amelyet még valódi nevén adott ki, nagyon alaposan olvasta. Ismerte a férfi stílusát, kifejezésmódját, gondolatmenetét.

A Josie világa kézirata három héttel ezelőtt érkezett a Shipley Kiadóba, s ő rögtön tudta, ki a szerzője. Meglepte, hogy Liam oly hosszú idő után újra regényt írt. Még meglepőbbnek találta, hogy a férfi álnevet használt, bár a Reilly O’Shea és a Liam O’Reilly között nem volt nehéz felfedezni a kapcsolatot. Mégis, hogy minden kétséget kizárjon, Laura röviddel a Perryvel megbeszélt időpont előtt a szállodába ment. Nyolc év telt el azóta, hogy látta a férfit, számított rá, hogy sokat változott. De bárhol és bármikor felismerte volna, ebben egy cseppet sem kételkedett.

Szándékosan helyezkedett úgy el, hogy a belépő Perrynek jelezhessen. Feltűnés nélkül biccentett neki, ami azt jelentette, hogy igaz a feltételezés. Arra viszont igazán nem számított, hogy Liam felfedezi őt.

Még most is elöntötte a forróság, ha a találkozásukra gondolt. Liam nyolc év után csaknem ugyanúgy nézett ki, mindössze őszülő halántéka és a szeme körüli apró ráncok jelezték az idő múlását. Mi több, ő is felismerte Laurát az új frizurája és elegáns megjelenése ellenére. Az asszony erre nem számított, hiszen régen hosszú haja volt, és csak farmert meg pólókat viselt.

Másodpercekig nem tért magához. De az évek alatt kifejlődött önbizalmának most nagy hasznát vette. Még Perrynek is meg tudta adni a megbeszélt jelet.

A főszerkesztő örült a beszélgetés szerencsés kimenetelének. Úgy gondolta, jót fog tenni a Shipley Kiadónak, ha megjelenteti Liam O'Reilly várva várt új regényét. Laura azonban tudta, hogy a dolog nem lesz olyan egyszerű, ahogyan azt Perry elképzelte. Nyugodt, lényegre törő megjegyzéseivel visszahozta a férfit a valóságba.

– Miben egyeztetek meg?

Perry fesztelenül lehuppant az íróasztallal szemközti székbe. Laura akaratlanul is összehasonlította azzal, ahogyan Liam viselkedett. Liam ideges volt, kényszeredetten foglalt helyet a fotelban. Ó, de hát mit érdekel, hogyan ül le vagy mennyire feszült Liam! – dohogott magában Laura.

– Nos, hogy úgy mondjam, elég jól haladunk, de hosszú út áll még előttünk. – Perry összeráncolta a homlokát. Lelkesedése alábbhagyott. – Pillanatnyilag az a legnagyobb akadály, hogy ezt az embert nem tudtam kifaggatni a korábbi műveről. Nem fedte fel valódi kilétét.

Laura bólintott.

– Sejted, hogy miért?

– Hát persze. A kérdés csak az, hogyan kezeljük a problémát. Tehát van egy kéziratunk Liam O’Reillytől, és…

– Csak lassan, barátom! – intette Laura. – Tudod, miért nem akarja elárulni, hogy ő Liam O’Reilly?

Mióta elolvasta a kéziratot, hiába törte a válaszon a fejét. Liam O’Reillyként a férfi magas előleget kérhetne, amelyet ki is fizetnének neki. Egy ismeretlen szerző ellenben lényegesen kevesebbet kaphat. Ezenkívül Liam valódi nevével sokkal hamarabb elkapkodnák a könyvet, mint így.

– Természetesen tudom – állította Perry. A szőke hajú, kék szemű, csaknem egy méter nyolcvan centi magas és igazán vonzó férfi harmincnégy évesen tele volt energiával.

– Akkor magyarázd el! – kérte Laura. – Sehogyan sem fér a fejembe, hogy egy befutott szerző miért ír más néven.

– Épp itt van a rejtély kulcsa – bizonygatta a férfi. – Ötödik könyvének megjelenése után Liam O’Reilly neve fogalommá vált. Egy évig vezette a bestsellerlistát. A kritikusok kedvence lett, az olvasók a rajongóivá váltak. Az emberek versengtek érte, minden társasági eseményen szívesen látott vendég volt. A regényből film készült, amelyet több Oscarral tüntettek ki. Ez az ember a sztárok között is a legnagyobb lett.

Ezt tudta Laura is, de nem találta elégséges magyarázatnak.

– Na és?

Perry vágott egy grimaszt.

– Laura, ő nem egyszerűen csillag a média egén, hanem egy igazi üstökös! A látókörünkbe került, világított egy ideig, azután eltűnt anélkül, hogy nyoma maradt volna.

– Igen, de…

– Azt hiszem, ezúttal másként akarja csinálni.

– De mihelyt kiderül, hogy kicsoda valójában Reilly O’Shea …

– Odáig nem fog elfajulni a dolog – szakította félbe Perry. – Bár tudtam, hogy Liam O’Reillyvel beszélek, úgy kellett tennem, mintha Reilly O’Shea-vel tárgyalnék. Szóba került egy szerződés lehetősége is a regény kiadásáról. – A férfi habozott egy ideig. – Néhány igen érdekes feltételt szabott, amelyeket a szerződésbe bele kellene venni.

Milyen erőszakos alak! – gondolta az asszony.

– Miféle feltételeket?

– Semmit sem szabad a nyilvánosságra hozni, szó sem lehet személyes fellépésről. Ha nem garantáljuk a teljes névtelenséget, nem írja alá a szerződést. – Perry, látva Laura meglepett arcát, megvonta a vállát. – Elismerem, egy ismeretlen szerzőtől elég furcsa kívánságok. De ha meggondoljuk, hogy egyszer már végigélte az egész felfordulást, és bizonyára gyűlölte is eléggé, érthető a dolog.

Laurának más volt a véleménye. Ő úgy emlékezett, Liam határtalanul élvezte a személye körüli felhajtást.

– Valószínűleg igazad van, hosszú még az út előttünk – sóhajtott fel. – Miben maradtatok?

– Két napot tölt Londonban. Megígértem, hogy még az elutazása előtt felhívom. Bevallom – csóválta meg a fejét Perry –, ez volt életem eddigi legnehezebb beszélgetése. Az Időbombát faltam nyolc éve, de azt hiszem, a Josie világa még annál is jobb. Egész idő alatt, amíg beszélgettünk, legszívesebben megmondtam volna neki. Persze ez lehetetlen volt, el kellett játszanom, hogy ő Reilly, és nem Liam.

– Örülök, hogy ellenálltál a kísértésnek – ingerkedett Laura. Vetett egy pillantást a karórájára, majd egy mozdulattal a fiókba seperte az asztalon álló levélhalmot. – Mennem kell, Perry. Holnap majd beszélünk a dologról. Pillanatnyilag fogalmam sincs, mit tegyünk.

A legnagyobb fejtörést az okozta, hogyan tudná eltitkolni Liam előtt, hogy a Shipley Kiadó az övé. Minden eszközzel meg akarta akadályozni, hogy ez kiderüljön.

A sötétkék telefon az éjjeliszekrényen mintha szemrehányóan nézett volna Laurára. Az asszony bűntudatot érzett, amiért még nem hívta fel Liamot.

Vacsora után egy kupac áttanulmányozni való irománnyal vonult be a hálószobába. Két éve szinte minden este így tett. Selyempizsamában ült az ágyon, körülötte fehér huzatú, puha párnák. Feltette a szemüvegét, és olvasni kezdte a kiadó leghíresebb szerzőnőjének újabb ígéretes művét.

Elizabeth Starlings kézirata jó volt, sőt nagyon jó, Laura ezen az estén mégsem tudott figyelni rá. Sóhajtva tette le a szemüvegét. Nem viselt kontaktlencsét, sem színeset, sem hagyományosat. Egy ideje azonban olvasáshoz szüksége volt a segédeszközre.

Laura nem volt elégedetlen az életével. Jó volt a házassága Roberttel, s neki köszönhette, hogy most övé a Shipley Kiadó. Még ha néha magányosnak érezte is magát ezen a poszton, az előnyök túlsúlyban voltak a hátrányokkal szemben. Pénzügyi helyzete stabil volt, munkatársai mindenről gondoskodtak.

Nyugtalansága ezen az estén abból fakadt, hogy Liam várta a hívását. Persze azok után, amit a férfi nyolc éve művelt vele, nem volt joga, hogy bármit is várjon tőle. Az asszony mégsem tudta elfelejteni, hogy azzal fenyegette, addig marad Londonban, amíg meg nem találja, ha nem jelentkezik. Ő pedig mindenképpen el akarta kerülni, hogy Liam keresse, s eljusson a lakásához.

Jelenleg előnyben volt a férfival szemben, ugyanis tudta, hogy az miért van Londonban. Liam ellentétben semmit sem tudott róla. Sem azt, hogyan élt, sem azt, mivel foglalkozott. Ennek pedig így is kellett maradnia. Hirtelen elhatározással a kagylóért nyúlt és tárcsázta a hotel számát.

– O’Reilly úrral szeretnék beszélni – mondta a telefonközpontosnak.

– Pillanat kapcsolom a lakosztályát – felelte a kisasszony készségesen.

Lakosztályt bérelt! Ráadásul ebben az előkelő és méregdrága szállodában. Tehát még mindig van elég pénze. A ruházatából nehéz volt megítélni anyagi helyzetét ,mivel mindig is farmert, pólót és zakót viselt.

— Tessék – szólalt meg a férfi kissé idegesen.

— Liam, te kértél, hogy hívjalak fel – emlékeztette az asszony erőltetett vidámsággal. Ezzel természetesen Liam is tisztában volt. Valószínűleg sosem kételkedett benne, hogy Laura jelentkezni fog.

– Így van – helyeselt a férfi. Már nem volt annyira feszült a hangja. – Meg akartalak hívni vacsorázni.

– Már vacsoráztam – válaszolta Laura némi elégtétellel.

– De még csak kilenc óra van – vetette ellen Liam.

– Ha itthon vagyok, mindig megvacsorázom fél nyolckor.

– És hol van az az otthon? – kérdezte rekedten a férfi.

– Roppant ravasz vagy, Liam – nevetett halkan az asszony. Telefont szorító tenyere nedves lett az idegességtől.

– De nem eléggé – jegyezte meg csípősen Liam. – Amikor ma említettem, hogy nem hagyom el Londont addig, amíg meg nem talállak, nem lelkesedtél az ötletért. Miért vagy ilyen titokzatos, Laura? Nem egyedül élsz? – A férfi hangja kissé keményen csengett.

– Micsoda éleselméjűség! – ugratta az asszony. – Nem hiszem, hogy természetellenes lenne, hogy van egy társam. Elvégre már nyolc éve elmúlt, hogy együtt voltunk. – Miért kellene nekem másként élnem, hiszen ő is megnősült, berzenkedett magában.

– Nem viselsz jegygyűrűt…

Tehát nem tévedett, amikor úgy látta a szállodában, hogy Liam a kezét nézi.

– Sok nő nem hordja a jegygyűrűjét – vetette ellen Laura.

– Ha az én feleségem lennél, viselnéd.

– Bolond, aki hozzád megy feleségül.

Az asszony, ahogy kimondta, már meg is bánta. Liam hallgatott, csak a lélegzése hallatszott.

Miért is szaladt ki a száján? Az nem lehet kifogás, hogy a férfi provokálta ki. Laura feltett szándéka volt, hogy hamar véget vet a beszélgetésnek, de Liamnak két perc alatt sikerült kihoznia a sodrából. Lassan visszanyerte az önuralmát, ám a férfihoz hasonlóan ő sem szólalt meg.

– Tudod, Laura – szakította meg a csendet Liam –, nekünk évekkel ezelőtt kellett volna találkoznunk.

– Érdekes, én eddig meg voltam győződve arról, hogy találkoztunk is. – Az asszony hangja hűvösen csengett. – Valami nincs rendben az emlékezeteddel, Liam – tette hozzá gúnyosan.

– Ó, az én emlékezetemmel semmi baj sincs – felelte csendesen a férfi. – De ha te nyolc évvel ezelőtt ugyanaz az asszony lettél volna, mint ma, valószínűleg minden másképp történik.

– Kérlek, Liam – sóhajtott fel Laura. – Az utóbbi években sok férfi sokféle módon próbált meg levenni a lábamról, de ilyen otrombán egyikük sem tette.

– Ez nem közeledési kísérlet – jegyezte meg Liam –, bár nem vagyok biztos benne, hogy egyáltalán még emlékszem rá, milyen az. Veled ellentétben ugyanis én az utóbbi években eléggé visszavonultan éltem. Gyere át egy italra, Laura – kérte hirtelen minden átmenet nélkül.

– Nem azt mondtad, hogy már nem iszol?

– Néha iszom egy pohár bort, ha kellemes társaságban vagyok – magyarázta a férfi.

– Sajnálom, de a következő estéim foglaltak. – Ez jellemző Liamra. Azt hiszi, minden programot lemondanék, csak azért, hogy egy pohár bort igyak vele, dohogott az asszony.

Nyolc évvel ezelőtt bizonyára csapot-papot ott hagyott volna érte, ismerte be önmaga előtt. Akkoriban nagyon szerelmes volt, egyetlen alkalmat sem szalasztott volna el, hogy együtt lehessen a férfival. Még a barátait, barátnőit is elhanyagolta miatta. De ilyesmi nem fog többé előfordulni.

– A ma estére gondoltam – zökkentette ki merengéséből Liam.

– Ma este? – ismételte döbbenten Laura.

– Miért ne?

– Mert már ágyban vagyok.

Ó, miért is mondta ezt? Még csak kilenc óra!

– Egyedül? – kérdezte Liam élesen.

Ehhez semmi köze a férfinak.

– Különben nem hívtalak volna fel – mondta Laura megvetően.

– Valószínűleg meglepődnél, hogy mi mindenre képesek a nők – válaszolta Liam.

– Én nem teszek ilyesmit – emelte meg a hangját felháborodottan az asszony.

– Tehát egyedül vagy az ágyban. Akkor miért nem jössz át hozzám egy italra?

Mert fel kellene kelnem, és felöltöznöm, gondolta Laura. És át kellene kelnie a városon, hogy találkozzon valakivel, akit látni sem akar.

– Inkább nem – utasította vissza fagyosan. – Felhívtalak, mást nem ígértem. Nem hinném, hogy a régi barátságunk ennél többre kötelezne.

– Nem értek egyet – tiltakozott a férfi. – Nem vagy kíváncsi, mi történt velem az elmúlt években? Nekem sok-sok kérdésem lenne hozzád.

Laura megdermedt az ijedségtől. Hirtelen teljesen éber lett.

– Mit akarsz tudni, Liam?

– Mindent. Megváltoztál. Már nem vagy az az ábrándos csitri, aki voltál.

– Szerencsére – tette hozzá Laura megkönnyebbülten. – Nézd, Liam, felhívtalak, bár nem igazán fűlt hozzá a fogam…

– Miért? Olyan romlott fickó vagyok, akivel szóba sem akarsz állni?

– Ne beszélj butaságot, Liam! Azt sem tudom, milyen ember vagy most…

– Pontosan erről van szó – állapította meg elégedetten a férfi.

– De nem is akarom megtudni – fejezte be a mondatot az asszony.

– Ez nem szép tőled, Laura.

Még hogy nem szép? És az szép volt, amikor ő búcsú nélkül elvonult Hollywoodba? Egyetlenegyszer sem hívta fel, egyetlen sort sem írt. Teljesen közömbös volt neki, mi lesz vele, miután elhagyta. Ennek az embernek fogalma sincs róla, mit jelent az a szó, hogy “szép”! Az asszony hálás volt, hogy akadt valaki, aki segített rajta a nehéz időkben.

– Semmi sincs, amiről beszélhetnénk, Liam. Semmi közös sincs bennünk.

Azonkívül, hogy mindkettőnknek hasznos lenne, ha a Shipley Kiadó megszerezné az új regényed kiadási jogát, tette hozzá magában.

– Közös a múltunk…

– Tapasztalatból tudom, hogy puszta időpocsékolás felmelegíteni az emlékeket – szögezte le magabiztosan Laura. – Mindenki másként emlékszik a régmúlt dolgokra. Ritkán egyeznek meg az emlékképek.

– A mi kapcsolatunk csodálatos volt, és különleges.

– Kérlek szépen, kímélj meg ettől, Liam – mondta unottan az asszony. Talán valóban így érezte Liam, miután véget ért a románcuk. Kár, hogy nyolc évvel ezelőtt nem ez volt a véleménye. – Ez is az én álláspontomat erősíti meg. Mindketten másként emlékszünk a közös élményekre. Akkoriban én meglehetősen naiv huszonegy éves lány voltam, akit teljesen lenyűgözött a híres író. De te bizonyára csak egy buta libának tartottál…

– Ez nem sportszerű, Laura – vágott közbe Liam. – Mindenekelőtt saját magaddal szemben nem.

– Csak realista vagyok – felelte határozottan Laura. – Sőt meg is tudom érteni, hogy akkoriban menekültél tőlem.

– Ez egyáltalán nem így volt…

– Dehogynem – nevetett az asszony. – Szörnyen terhes lehetett számodra, hogy én, mint egy pincsikutya, állandóan a nyomodban lihegtem. Csüngtem az ajkaidon, ittam minden szavad, és határtalanul csodáltalak.

– Ismétlem, Laura, nem így volt – szólt Liam bosszúsan. – Ha te tényleg így emlékszel a kapcsolatunkra, mindenképpen el kell beszélgetnünk egymással egy pohár ital mellett.

– Borzasztóan erőszakos vagy, Liam. – Az asszony kezdett belefáradni a vitatkozásba. – Nem lehetséges, hogy csak azért erőlteted a dolgot, mert nem vagyok olyan könnyen kapható, mint régen, és ez kihívást jelent?

– Egyáltalán nem olyannak ismertelek, mint aki könnyen kapható – emelte fel a hangját ingerülten a férfi.

Laura felsóhajtott. Mitévő legyen?

Magánemberként nem akarta többé látni Liamot, hiszen túlságosan is jól emlékezett a fájdalomra, amelyet a férfi okozott. De a Shipley Kiadó tulajdonosaként nem kerülheti el a találkozást. A tárgyalásokon előbb-utóbb részt kell vennie, ezért jobb, ha minél hamarabb tiszta vizet öntenek a pohárba. Pillanatnyilag azonban nem tartotta időszerűnek elárulni, hogy Laura Shipleynek hívják.

– Esetleg félsz, hogy a férjednek kifogása lenne a találkozásunk ellen? – kérdezte óvatosan Liam.

– Mintha már túl lennénk ezen a témán. A férjemet hagyjuk ki a játékból! – mondta türelmét vesztve az asszony. Robertről és a házasságáról nem akart Liammal társalogni. Később talán üzleti kapcsolatban lesznek majd egymással, de a magánéletébe nem kívánta beavatni.

– Rendben van – egyezett bele Liam. – És most hogyan tovább? Átjössz hozzám egy italra? Vagy keresselek meg én téged holnap?

– Ez úgy hangzik, mint valami fenyegetés.

Valószínűleg annak is szánta.

– Ha úgy gondolod… – felelte a férfi harapósan.

– Óva intelek, Liam. Én másként reagálok a fenyegetésekre, mint amire számítani szoktak. – Az asszony hangja ridegen csengett.

– Jóságos ég, Laura! Régen nem voltál ilyen nehéz eset.

Régen sok minden nem voltam, ami most vagyok, gondolta az asszony. S épp, mert annyira megváltozott, elég erősnek és öntudatosnak érezte magát ahhoz, hogy elfogadja a meghívást. Liam nem tudja többé kibillenteni a lelki egyensúlyából. Legalábbis ezt remélte.

– Jól van, Liam, átmegyek hozzád a szállodába – mondta kegyesen.

– Miért nem tudtad ezt már tíz perccel ezelőtt mondani?

– Nem akartam megkönnyíteni a dolgod.

Liam felsóhajtott.

– Tartok tőle, hogy az egész életemet meg fogod nehezíteni.

Laura felnevetett.

– Igazad lehet. Félórán belül ott vagyok.

Felhajtotta a takarót, és kipattant az ágyból.

– Behűtött pezsgővel várlak – ígérte rekedten a férfi.

– A félreértések elkerülése végett tudnod kell, Liam, hogy nincs mit ünnepelnünk.

– Neked talán nincs, de nekem van. Majd később elmesélem.

Miután Laura felöltözött, összehúzott szemmel vizsgálgatta magát a tükörben. Vajon mit akar ünnepelni Liam? És miről akar beszélgetni? Aligha a Josie világáról.

És ha mégis szóba hozná az új regényét? Mit tegyen ő akkor?

3. FEJEZET

A szállodába érkezve Laura kutatva nézett körbe az előcsarnokban, de Liamot sehol sem látta. Ez pedig csakis egyet jelenthetett.

– Szóljon, kérem, Mr. O’Reillynek, hogy megérkeztem – kérte dühösen a recepcióst.

– Máris, asszonyom. – A nő barátságosan rámosolygott, és tárcsázta Liam szobáját. Rövid beszélgetés után odafordult Laurához: – Mr. O’Reilly kéri, hogy fáradjon fel a lakosztályába a harmadik emeletre…

– Mondja meg neki, kérem, hogy a recepciónál várok rá, pezsgővel, vagy a nélkül – vágott közbe az asszony idegesen.

Hogy merészeli ez az alak a lakosztályába kéretni? Csak azért, mert beleegyezett, hogy átjön hozzá egy italra? Kinek tartja őt? Pontosabban minek?

A recepciós újból telefonált, majd udvarias mosollyal közölte:

– Mr. O’Reilly azonnal itt lesz.

– Köszönöm.

Laura leült az egyik fotelba. Mialatt Liamra várt, arra gondolt, egyáltalán akar-e bármit is inni a férfival. Hallatlan, milyen pimasz alak! Azt hiszi, hogy egy pohár ital, és…

– Szívesen mondanám, hogy milyen szép vagy, ha mérgelődsz – hangzott fel a férfi vidám hangja –, de kétlem, hogy jelen pillanatban bókot szeretnél kapni tőlem.

Az asszony dühösen fordult Liam felé. A férfi arca csaknem egy magasságban volt Lauráéval, mert időközben lehajolt. Ma már másodszor ijesztette meg a váratlan felbukkanásával.

Laura úgy ült le, hogy szemmel tarthassa a liftet, mégsem vett észre semmit.

– A lépcsőn jöttem – jelentette ki Liam, mintha olvasott volna az asszony gondolataiban.

– A harmadik emeletről? Gyalog?

Laura hitetlenkedve nézett rá. Míg együtt voltak, néha még az is nehezére esett a férfinak, hogy a hálószobából átmenjen a konyhába.

Liam mosolygott.

– Mióta visszatértem Írországba, sokat túrázom. – Hirtelen elkomorodott az arca. – Segít nekem, sőt volt, amikor egyedül ez mentett meg.

– Jó neked. – Laura nem akart közelebbit megtudni. – A pezsgőt, úgy látom, nem hoztad.

– A bárban rendeltem meg.

Hát ez meg mit jelentsen? – morfondírozott az asszony, miközben felkelt a fotelból. Liam kezdettől fogva a bárba akarta hívni? Vagy most sebtében a lakosztályából hívta fel a bárpincért, hogy hűtse be a pezsgőt?

– Túl sokat töröd a fejed – jegyezte meg a férfi. Belekarolt az asszonyba, úgy kísérte a bárba. – Eszméletlenül jól nézel ki – súgta csodálattal.

Laura meglepetten nézett végig magán. Talán nem jó öltözéket választott? Nem akart sem feltűnőnek, sem csábítónak látszani, ezért egy elegáns fekete nadrágot, hozzá fekete selyemblúzt vett fel.

Helyet foglaltak az asztalnál, a pincér kitöltötte a pezsgőt. A nőnemű vendégek nagy érdeklődéssel mustrálták Liamot. Ez már mindig így lesz, gondolta az asszony keserűen. Liam állandóan magára vonta a nők figyelmét, mindegy, hogy milyen korúak voltak.

– Nos, Laura, milyen következtetésre jutottál? – Liam derűsen nézett az asszonyra.

Ez az ember túl okos, futott át Laura fején, de igyekezett eltitkolni. Fesztelenül hátradőlt a széken.

– Milyen szempontból? – kérdezett vissza mintegy mellékesen.

– Talán feltűnt, hogy megváltozott a külsőm.

Laura megvonta a vállát.

– Mindketten nyolc évvel lettünk idősebbek, Liam.

– Ügyes – mosolygott a férfi –, de ez nem válasz a kérdésemre.

– Őszintén szólva nem is értem, mire akarsz kilyukadni.

Liam összehúzta a szemét.

– Ő milyen ember?

– Kicsoda? – kérdezte az asszony ridegen. Alig sikerült megőriznie a tartását.

– A férfi, akihez hozzámentél.

Laura hűvösen mérte végig Liamot.

– Robert a legkedvesebb, legtapintatosabb, legcsodálatosabb ember, akit csak ismertem.

Liam sötéten nézett maga elé. Nyilvánvalóan nem tetszett neki, amit hallott.

– És milyen az ágyban?

Az asszonynak csaknem torkán akadt a pezsgő.

– Hogy merészelsz ilyesmit kérdezni? – támadt a férfira, miután ismét meg tudott szólalni. Letette a poharát az asztalra. – Mit képzelsz magadról? Nincs jogod…

– Ennyire rossz? – nézett rá eltűnődve Liam.

– Mit akarsz ezzel? – Laura arcát elöntötte a pír a dühtől.

– Túlságosan izgatottan és hevesen reagálsz – heccelte a férfi. – Most pedig az következik, hogy a kedvessége, figyelmessége és csodálatos lénye sokkal fontosabb, mint az, hogy jó legyen az ágyban.

Az asszony a táskájáért nyúlt.

– Tévedsz, Liam. De nem szeretnék veled beszélgetni sem Robertről, sem a házasságomról. – Felállt, megvető tekintettel végigmérte a férfit. – Valóban megváltoztál az utóbbi nyolc évben. Sajnos, nem az előnyödre.

– Egek! Laura, kérlek, ülj vissza – kérte fáradtan a férfi. – Jól van, elismerem, nem kellett volna megjegyzéseket tennem a férjedre – tette hozzá, ám megbánásnak nyoma sem volt a hangjában. Sőt úgy hangzott, mintha meg lenne győződve az igazáról. – Bocsáss meg! Rendben?

– Nem, egyáltalán nincs rendben – felelte hajthatatlanul az asszony.

Liam megragadta Laura kezét.

– Fel sem merül benned, hogy féltékenységből viselkedem így? Hiszen hajdanán rólam állítottad, hogy csodálatos vagyok.

– Régebben ezt gondoltam, csakhogy ma már szét tudom válogatni a búzát az ocsútól – nevetett fölényesen az asszony.

A férfi arca semmit sem árult el a belsejében forrongó dühből.

Laura szándékosan sértegette Liamot. Bosszantotta, hogy az így beszélt a férjéről. Sosem engedte meg, hogy bárki is becsmérelje Robertet, aki életének legnehezebb időszakában mellette állt.

Megdöbbentette viszont, hogy Liam féltékenységet emlegetett. De aztán arra gondolt, bizonyára bosszantja a férfit, hogy már nem őt, hanem Robertet csodálja. Néhány pillanatig azt hitte, talán Liam egykoron mégis érzett valamit iránta, de azonnal el is hessegette a gondolatot. A férfi féltékenysége nem egyéb, mint önzés és sértett büszkeség.

– Figyelmeztettelek, Liam – mosolygott fásultan -, a mi kapcsolatunk hiba volt. Ha egyáltalán összekötött valaha is valami, ma már nyoma sincs ilyesminek. Csak régi barátok vagyunk, akik…

– Szerelmesek voltunk, Laura! – hördült fel a férfi. – Ne tégy úgy, mintha semmi sem lett volna köztünk!

Az asszony elsápadt, úgy érezte, jeges kéz szorítja össze a torkát. Éppen az ő számára lehetetlenség úgy tenni, mintha semmi sem lett volna közöttük. Pedig mindent elkövetett, hogy ennek az időnek még az emlékét is száműzze a gondolataiból. Semmi szükség rá, hogy Liam emlékeztesse, mennyire szerették egymást.

– Ülj vissza, Laura! – kérlelte szelíden a férfi. – Ígérem, ezután megpróbálok vigyázni, nehogy megbántsalak.

– Megpróbálsz vigyázni? – rázta meg a fejét felháborodva az asszony. Hihetetlen, mit megenged magának ez az alak! – Ha meg akarsz győzni, hogy maradjak, valami jobbat találj ki!

Liam bűnbánóan mosolygott

– Ne felejtsd el, hogy néha olyasmiért is megsértődsz, amit nem is sértésnek szántak!

– Ez lenne a bocsánatkérés azért a sok sértegetésért, amit a fejemhez vágtál?

– Őszintén szólva, igen.

– Tényleg te vagy a legfaragatlanabb alak, akit csak ismertem – ereszkedett hitetlenkedve a fotelba az asszony.

A férfi mókás fintort vágott.

– Legalább van valami, ami megkülönböztet a többi barátodtól.

– A durvaság nem erény, Liam.

– Majd igyekszem nem elfelejteni. – A férfi újra pezsgőt töltött a poharakba, s az egyiket Laurának nyújtotta. – Most pedig koccintsunk!

Talán az új regényére akar koccintani? – töprengett az asszony. Ha igen, akkor mit tegyen? Laura képtelen lett volna megjátszani, hogy sejtelme sincs róla. Nem akarta becsapni a férfit, de az igazságot sem mondhatta meg.

– Mire? - nyelt egyet zavartan.

– Mondjuk, a régi szerelemre és az új barátságra – javasolta Liam.

Laura kipréselt egy mosolyt. Megkönnyebbült, mert alaptalannak bizonyult a feltevése. De az új távlatok sem tűntek jobbnak.

– Az elsőt már régen elfelejtettem, a második pedig felettébb valószínűtlen – felelte.

– Akkor koccintsunk egyszerűen csak kettőnkre!

– Miránk?

– Meséltél neki rólunk? – faggatózott Liam, miután ittak néhány korty pezsgőt.

Laura hallgatott.

– Robertnek? – kérdezett vissza néhány másodperc múlva, hogy időt nyerjen.

– Természetesen. Ki másnak? Vagy több féljed is volt? – nevetett a férfi. – Mikor mentél hozzá? Csak azért kérdezem, mert érdekel. Semmi egyéb oka nincs.

– Roberttel úgy hét és fél éve kötöttünk házasságot.

– Akkor nem volt több férjed – állapította meg Liam. – Hamar megvigasztalódtál a szakításunk után.

– Még mindig nem olyan gyorsan, mint te – vágott vissza azonnal Laura. – Mire a géped leszállt Los Angelesben, már vőlegény voltál, néhány héten belül pedig házasember.

Az asszony túlontúl jól emlékezett, milyen gyötrelmesen érezte magát, amikor felfedezte a Liam és Diana Porter kapcsolatáról szóló cikket, és látta az esküvői fotókat az újságban. Mintha szakadékba zuhant volna. Ha Robert nem áll mellette…

– Úgy tűnik, mindketten gyorsan kihevertük a válást – szögezte le a férfi. – Szeretett bácsikád egyetértett a választásoddal?

Laura óvatosan az asztalra tette a poharat. Keze annyira reszketett, hogy félt, kilötyögteti a pezsgőt.

Tizenhat éves volt, amikor szülei meghaltak egy autóbalesetben. Nagybátyján kívül, aki nem volt vér szerinti rokona, egyetlen hozzátartozója sem maradt. Szülei a bácsikáját nevezték ki a végrendeletük végrehajtójának. Ő gondoskodott róla, hogy Laura bentlakásos iskolába kerüljön, majd elvégezze az egyetemet.

Liammal sokat beszélgettek a nagybátyjáról, akit az asszony nagyon szeretett, de a férfiak sohasem találkoztak személyesen. Liamot valószínűleg egyáltalán nem érdekelte, hogy fél évig tartó viszonyuk alatt megismerje Laura rokonait. Nem vette ennyire komolyan a kapcsolatukat.

– A magánéletemhez semmi közöd, Liam – válaszolt hűvösen. – Engem sem érdekel a tied.

– És a szakmai fejlődésem? Nem szeretnéd tudni, mit…

– Nem! – vágott közbe ellentmondást nem tűrően az asszony. Ha most Liam arról kezdene mesélni, hogy a Shipley Kiádóval tárgyal az új regénye megjelentetéséről, az nagyon kényelmetlen lenne neki. – A szakmai fejlődésedről sem akarok hallani. – Az órájára pillantott, s valamivel nyugodtabban tette hozzá: – Amúgy is mennem kell. Késő van.

– Pontban tizenegykor visszaváltozol Hamupipőkévé?

Laura megcsóválta a fejét.

– Nem ismered te az én mesémet, Liam.

Liam széttárta a kezét.

– Az én anyámnak nemigen volt ideje a mesélésre. Nagyon sokat kellett dolgoznia édesapám halála után, hogy eltartson bennünket a három húgommal.

Liam hétéves volt, amikor az apja meghalt. Laura alig tudta elképzelni, hogyan volt képes Mary O’Reilly egyedül felnevelni négy gyereket. Bizonyára nagy segítséget jelentett a családnak, hogy a huszonöt éves fiú sikeres szerző lett rögtön az első könyvével. Addig nem lehetett könnyű az életük.

Az asszony azonban most nem akart Liam sanyarú gyerekkorával foglalkozni. Nem engedhette meg magának, hogy felébredjen benne a részvét a férfi iránt.

– Édesanyád és a testvéreid jól vannak? – érdeklődött puszta udvariasságból.

A családjára gondolva Liam elmosolyodott.

– Igen, nagyon jól. Anyám egy szép kertes házban él Írország nyugati partján, a húgaim férjhez mentek, boldogan élnek. Összesen tizennégy gyerekük van.

– Édesanyád örül az unokáinak, ugye? – mosolygott Laura is.

– Igazán akkor örülne, ha lenne egy fiam, aki továbbviszi a nevünket.

– Akkor tenned kell valamit az ügy érdekében – jegyezte meg az asszony. – Van esetleg remény arra, hogy belátható időn belül változtathatsz ezen a helyzeten?

– Nincs – felelte komoran a férfi.

– Szegény anyukád – sóhajtott Laura. – Köszönöm a pezsgőt, Liam – állt fel hirtelen. – Nagyon ízlett.

– De a társaságom már kevésbé tetszett, ugye?

Liam is felállt.

Az asszony azt kívánta, bárcsak ne állnának ilyen közel egymáshoz. Érezte a férfi illatát, testének melegét, ugyanakkor szeretett volna közömbös maradni.

– Ugyan, minden rendben van – legyintett. – Kellemes időtöltést kívánok neked Londonban. Talán még viszontlátjuk egymást valamikor. Mondjuk, nyolc év múlva.

Ezzel sarkon fordult, és indulni akart, de Liam megfogta a karját.

– Kikísérlek az ajtóig. Ez a legkevesebb, amit tehetek, ha már haza nem vihetlek.

Laura elengedte a füle mellett a megjegyzést, de gyorsan kívül akart lenni az ajtón, minél messzebb a férfitól.

– Sokkal messzebbre mentél, mint az ajtó – állapította meg odakint a szálloda előtt.

– Nem akartalak zavarba hozni a vendégek előtt – mondta Liam, azzal lehajolt, és szájon csókolta az asszonyt.

Laura annyira meglepődött, hogy másodpercekig bénultan állt. Ám amikor érezte, hogy a forróság kezd szétáradni a testében, hirtelen magához tért. Kitépte magát a férfi öleléséből.

– Jobb lett volna, ha nem vagy ilyen bátor – sziszegte.

– De meg kellett tennem, legalábbis magam miatt. – Liam bűnbánó arcot vágott. – Tudom; hogy férjnél vagy, és bocsánatot kérek emiatt. Üzenem neki, hogy boldog ember.

– Semmit sem mondok neki – tajtékzott az asszony –, hanem elfelejtem, ami történt. Megvetlek téged. – Alig tudott uralkodni magán, legszívesebben felpofozta volna a férfit. – Egy nap majd te is kerülhetsz olyan helyzetbe, amelyen képtelen leszel úrrá lenni. Vagy találkozol valakivel, aki ugyanúgy viselkedik veled, ahogyan most te velem. Szeretnék akkor ott lenni.

Liam felvonta a szemöldökét.

– Csak nem bosszúra szomjazol, Laura? Nem ismerlek erről az oldaladról.

Sok mindent nem tudsz te még rólam, dohogott magában az asszony. Egy kissé maga is sajnálta, hogy többé már nem az a gondtalan, boldog fiatal lány, aki nyolc évvel azelőtt volt. Az idő kerekét azonban nem lehet visszafelé forgatni.

– Nem, nincs bennem bosszúvágy – mondta fáradtan. – Csak szeretnék már otthon lenni. Holnap korán be kell mennem az irodába.

A férfi egy közelben várakozó taxihoz kísérte. Kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Egyébként mivel foglalkozol? – tudakolta, mielőtt az asszony beszállt.

Laura egy pillanatig némán bámult rá. Kedve lett volna kibökni, hogy a Shipley Kiadó vezetésével. Szívesen gyönyörködött volna Liam döbbent arckifejezésében, de visszafogta magát. Nem lett volna helyes, pusztán a káröröm kedvéért megmondani az igazat.

– Lektorálással – felelte inkább.

Ezzel nem hazudott, hiszen valamennyi kiadandó kéziratot átnézett személyesen. S mivel komolyan vette a munkáját, alaposan tájékozódott mindenről.

– Igen? – A férfit lenyűgözte a válasz. – És milyen…

– Érdekes este volt, Liam – szakította félbe Laura, s beült az autóba. – Most azonban mennem kell.

– Szeretném, ha találkoznánk még.

– Ez sajnos, lehetetlen. Jó éjszakát, Liam! – Ezzel az asszony becsukta a kocsi ajtaját, bemondta a sofőrnek a címet, aki azonnal indított. Nem nézett vissza, bár biztos volt benne, hogy Liam figyeli őt a járdáról.

Kis idő múlva felengedett benne a feszültség. Kezdettől fogva tudta, hogy nem jó ötlet találkozni Liammal. Csak azért engedett a kérésének, mert el akarta kerülni, hogy a férfi keresni kezdje. Hamarosan azonban úgyis ki fog derülni, ki és mi ő valójában. Akkor meg miért kellett idejönnie, és egy órát eltöltenie vele a szállodában? Minden más jobb lett volna, mint ami történt. És az a csók! Még mindig magán érezte Liam ajkát, s ez tagadhatatlanul kellemes, bizsergető érzés volt.

Hogy lehetséges, hogy a teste még mindig így válaszol? Dacára a történteknek, a fájdalomnak és csalódásnak, amelyet el kellett viselnie, még mindig kívánta a férfit. Ez a felismerés zavarta, kibillentette a lelki egyensúlyából. Dühös volt Liamra és saját magára is. Mindez persze nem sokat segített. Hűvösnek, összeszedettnek, öntudatosnak akart látszani. És szentül elhatározta, hogy ez így is lesz a következő találkozásukkor.

Otthon teljes világosság fogadta. Egyenesen a konyhába ment. Tudta, hogy Amy, a házvezetőnő a tévé előtt egy kanna tea társaságában várja.

Amy Faulkner már húsz éve Robert házvezetőnője volt, amikor Laura odakerült. Az idős asszony lányaként fogadta, és az első pillanattól kezdve jól megértették egymást. Laura különösen az utóbbi két évben örült nagyon, hogy Amyre támaszkodhat.

Az asszony mosolyogva üdvözölte, és lehalkította a tévékészüléket.

– Szép estéje volt, Mrs. Shipley?

Azt aztán igazán nem lehet állítani, gondolta Laura.

– Csak egy üzleti megbeszélésen vettem részt – felelte. – Itthon minden rendben van?

Az asszony mosolygott.

Igen. Bobby mélyen alszik. Akkor sem ébredt fel, amikor ön elment hazulról.

Laura szórakozottan bólintott.

– Még benézek hozzá, mielőtt lefekszem. Köszönöm, hogy beugrott helyettem – mosolygott hálásan.

– Tudja, hogy szívesen teszem – válaszolta Amy kedvesen. – Önnek nincs könnyű dolga, nálam meg jó kezekben van a fiú.

– Igen, szerencsére. – Laura szeretettel szorította meg az asszony kezét. – Még egyszer köszönöm.

Óvatosan felment az emeletre, s vigyázva nyitotta ki a hálószobája melletti szoba ajtaját. A kék őrlámpa halvány fényénél leült az ágy melletti hintaszékbe, és rajongással figyelte az alvó gyereket.

Csak a feje és a válla látszott ki a takaró alól. Sötét, hullámos fürtjei lágyan keretezték a hófehér arcocskáját, hosszú, fekete szempillái békésen simultak az egyébként szikrázóan kék szemére.

Ifjabb Robert Shipley hétéves, jó eszű, élénk fiúcska volt. Bobbynak becézték.

Laura imádta a fiát. Miatta nem akart Liammal a magánéletéről beszélni. Bár Mary O’Reilly semmit sem sejtett, volt egy fiúunokája, aki után annyira vágyakozott. Igaz, nem O’Reilly volt a neve, pedig Liam volt az apja.

4. FEJEZET

– …és ide akar jönni tárgyalni.

Laura nem értette Perry szavait. Azóta nem tudott rá figyelni, amióta néhány perccel ezelőtt a férfi megemlítette, hogy Liam felhívta.

– Bocsáss meg, Perry – nyelt egyet zavartan -, ismételd el, kérlek, amit mondtál!

Megpróbálta összeszedni magát. Éjjel rosszul aludt, gondolatai összevissza kavarogtak.

Mintegy hét és fél éve kötött házasságot Roberttel. Azóta rettegett, hogy Liam egyszer visszatér az életébe. Félt tőle, hogy a férfi magának követeli majd Bobbyt. Elég, ha csak egyszer a gyerekre pillant, máris tudni fogja, hogy ő az apja, az asszony azonban még képtelen lett volna bevallani ezt. Liam nyolc évvel ezelőtt, amikor kilépett az életükből, eljátszotta minden szülői jogát.

Természetesen a férfi akkor mit sem sejtett róla, hogy Laura terhes. Elutazásakor az asszony még maga sem tudta. De ha csak egyszer is megkeresi telefonon vagy levélben, Laura elmondta volna neki.

Akkoriban szörnyen magányosnak és tanácstalannak érezte magát. Gyűlölte Liamot, soha többé nem akarta látni. Idővel azonban érzései csillapodtak, nem utolsósorban azért, mert Robert csodálatos férj és apa volt.

Később az asszony már úgy látta a Liammal való kapcsolatát, hogy ő volt az, aki ráakaszkodott a férfira. Liam nem viszonozta az érzelmeit, bár természetesen nem volt ártatlan abban, ami történt, hiszen készségesen kezdett viszonyt Laurával.

Laura ma már józanabbul, távolságtartóbban szemlélte az eseményeket, de ez még nem jelentette azt, hogy megbocsátott volna, vagy hogy újra találkozni szeretett volna a férfival. A Josie világát azonban, amelyet Perry tett három hete az asztalára, nem vehette semmibe. A kézirat kitűnő volt, a főszerkesztő nem tudhatta, ki a valódi szerző. Ő viszont az első oldalak után felismerte Liam stílusát.

– Liam O’Reilly elhatározta, hogy még ma este visszautazik Írországba – ismételte türelmesen Perry. – Indulás előtt ide akar jönni, hogy megbeszéljük a szerződést.

– Reilly O’Shea – javította ki Laura, hogy időt nyerjen.

Liam ide akar jönni az irodába! Talán ragaszkodik majd hozzá, hogy beszéljen a tulajdonossal is.

– Mit mondtál neki?

– Hogy bár ma kevés az időm, később visszahívom.

Miért akar Liam ilyen hirtelen visszautazni? Van ennek valami köze az előző napi vitájukhoz? Laura ezt elképzelhetetlennek tartotta, bár a férfi szempontjából nem alakult kedvezően az este.

Végül is mindegy, miért indul haza hamarabb, gondolta. A fontos az, hogy ide akar jönni.

– Te és David meg tudjátok oldani a dolgot, ugye?

David volt a kiadó jogi osztályának vezetője.

Perry habozott a válasszal.

– Az attól függ, hogy kivel állunk szemben. Ez rendkívüli helyzet, Laura – ráncolta a homlokát a férfi. – Legjobb lenne, ha te tárgyalnál vele.

Nem, az teljességgel lehetetlen! Az asszony hátradőlt a székében. Fekete nadrágkosztümjében, fehér selyemblúzában a sikeres üzletasszonyt testesítette meg. Tisztában volt vele, hogy huszonkilenc évesen fiatal egy kiadóvállalat vezetéséhez, ezért nem mondhatott le az efféle külsőségekről, mint az elegáns, némi szigort kölcsönző megjelenés.

– Mindig jól elboldogultál a különleges helyzetekkel, Perry – bátorította bizakodó mosollyal a férfit.

Perry törekvő munkatárs volt, tetszett a hiúságának, hogy egy neves kiadóvállalat főszerkesztője lehet. Laura azt remélte, semmiképp sem fogja hagyni, hogy kétely ébredjen benne a tárgyalókészsége iránt.

– Ez igaz – sóhajtotta a férfi. – Csakhogy ebben az esetben fogalmam sincs, mit csináljak. Meg akarom szerezni a kiadási jogot, O'Reilly aláírását akarom látni a szerződésen, mielőtt meggondolja magát, és máshoz viszi a kéziratot. De nem tudom, hogyan tárgyaljak vele úgy, hogy ne áruljam el, ismerem a valódi kilétét. És hogyan győzzem meg, hogy O’Reilly néven adja ki a könyvét? Nem szeretném elijeszteni.

– Nem hiszem, hogy olyan könnyű lenne megijeszteni – mondta Laura bágyadt mosollyal.

– Ennek ellenére azt hiszem, neked kellene kézbe venned a dolgot.

– Akkor túlságosan is fontosnak érezné magát, pedig arról szó sincs – vágott közbe élesen az asszony. – Talán az lenne a legjobb, ha közölnéd vele, hogy nincs számára időd. Különben is, miért csak most szólt?

– Laura, ha nem állapodunk meg ma, elviszi a kéziratot – vetette ellen Perry némi habozás után.

Az ismeretlen szerzőknek gyakran hónapokig kell várniuk, amíg a kiadók válaszolnak a kéziratukra, futott át Laura agyán. Liam örülhetne, hogy a Shipley ilyen gyorsan kapcsolatba lépett vele, ehelyett nagyképűen és fontoskodva törtet előre. De mit is várhatnának tőle? Hiszen ő Liam O’Reilly, nem pedig Reilly O’Shea.

– Gondolom, szívesen kitennéd a szűrét, Laura. Hidd el, én is. – Perry felállt, és idegesen járkálni kezdett. – De a regény miatt nem engedhetjük meg magunknak.

– Nem becsülöd túl magad egy kicsit? – kérdezte az asszony. Idegesítette,hogy Liam már a tárgyalások kezdetekor feltételeket szabott. – Ez az ember nehéz tárgyalópartnernek látszik.

És nemcsak annak látszik, az is, állapította meg magában. Előző este megfigyelhette, milyen rámenős a férfi. Még felfuvalkodottabb és öntörvényűbb, mint valaha. Mivel az utóbbi években egyetlen sor sem jelent meg tőle, viselkedhetett volna valamivel szerényebben és tartózkodóbban.

Másrészt Laura ugyanolyan jól tudta, mint Perry, hogy a Josie világa hatalmas siker lesz. Háttérbe szorítja Liam összes eddigi könyvét. Csodálatos történet. Egy kislányról szól, aki egy ír falucskában nő fel. A probléma az volt, hogy Liam pontosan tudta, mennyire jó a regénye.

– Mindegy, milyen nehéz ember a pasas, én akarom ezt a könyvet – jelentette ki sötét ábrázattal Perry.

– Akkor ülj le vele, és alkudd ki a feltételeket! – tanácsolta nyugodt hangon Laura.

– És ha kérdéseim volnának hozzád?

– Felhívhatsz. – Az asszony az órájára pillantott. Semmiképpen sem fordulhat elő, hogy Liam bejöjjön az irodába. – Fél tizenegy van. Beszélj meg vele egy találkozót négyre.

Addig ő már útban lesz Bobbyért az iskolába. Amynek igaza van. Nem könnyű dolgozó nőnek és anyának lenni egyszerre. De a házvezetőnő segítségének és a kiadó vezetőségének hála, Laura egész jól elboldogult. Persze mindennek megvolt az ára: a magánélete. Az asszony nem sokat törődött ezzel. Sokkal többet elért az életben, mint amire valaha is számított.

– Így nem gondolhatja, hogy összetöröd magad miatta – tette hozzá. – Ne felejtsd el, milyen erőszakos volt ma a telefonban, s már meg is kaptad a választ a kérdésre, hogy kivel tárgyalsz.

– Igazad van – bólintott Perry. – Bocsáss meg, kicsit felhúztam magam. Mindjárt odaszólok neki, hogy négykor ráérek. Szoríts nekem, és kívánj szerencsét!

– Úgy lesz – mosolyodott el Laura. Liam nem könnyű eset, ezt ő is tudta. Megkönnyebbült, amiért nem neki kell tárgyalnia vele.

– Mondtam, uram, hogy Mrs. Shipley nem ér rá… Nem törhet be csak úgy hozzá! – hallatszott Laura titkárnőjének izgatott hangja. A tiltakozás azonban hiábavaló volt, mert az iroda ajtaja hirtelen kivágódott.

– Nahát!

Liam O’Reilly állt meg felbőszülten a küszöbön. Dühödten méregette Laurát hatalmas íróasztala mögött.

Csak négykor kellene megérkeznie, mit keres itt három órakor? – villant át az asszony fején.

Ruth, a vörös hajú, alacsony titkárnő, a kitűnő, mindig nyugodt munkatárs most magából kikelve gesztikulált. Szemmel láthatóan felháborította a férfi viselkedése.

– Sajnálom, Mrs. Shipley, ez az… úr mindenáron beszélni akar önnel. De mivel nem kért előzetesen időpontot…

– Mondtam ennek az… ifjú hölgynek, hogy nekem nincs szükségem időpontra, ha beszélni akarok veled. – Liam szeme veszélyesen villant.

Laura letette a tollát az asztalra, s megnyugtatóan mosolygott a titkárnőjére.

– Nincs semmi baj, Ruth. Mr. O’Reilly egy… ismerősöm.

Ruth vetett még egy dühös pillantást a betolakodóra, majd Laurához fordult.

– Ha tényleg nincs gond…

– Minden rendben – erősítette meg az asszony.

Természetesen semmi sem volt rendben. Hogy merészelt ez az alak idejönni? Lehet, hogy kezdettől fogva tudott mindent?

– Szép irodád van – nézett körül a férfi, miután Ruth elhagyta a helyiséget.

Valóban az volt, sőt fényűző. Az asztal és a roskadásig rakott könyvespolcok masszív tölgyfából készültek, a padlót vastag szőnyeg borította. De Liamot valószínűleg nem a berendezés érdekli. Vajon mit akar itt?

A férfi elindult Laura felé. Nem csoda, hogy Ruth meg akarta akadályozni, hogy bejöjjön, gondolta az asszony. Liam farmernadrágban, világos színű ingben, fekete zakóban, fenyegető testtartásával egyáltalán nem úgy festett, mint egy sikeres regényíró, vagy akár egy milliomos.

– Mrs. Shipley – szólalt meg csendesen, inkább csak magának mormolva a szavakat. Laura szinte sértésnek érezte.

– Mr. O’Reilly – sziszegte ugyanolyan gúnyosan az asszony. – Vagy Mr. O’Shea?

Ha már kiderült, hogy kié a kiadó, Laura úgy vélte, neki sem kell többé kíméletesnek lennie. Nem kell úgy tennie, mintha nem tudná, ki írta a regényt. Végül is nem csapta be a férfit, csak nem mondott el mindent. Liam nem kérdezte a férje nevét.

A kék szempár elgondolkodva kutatta az asszonyt. Laura úgy érezte, mikroszkóp alá került, s most szedik ízekre az életét.

– Buta kérdés – törte meg a már-már elviselhetetlennek tűnő csendet –, de áruld el, honnan tudtad, hol találsz meg?

– A portás mondta, hogy a legfelső emeleten van az irodád – felelte gúnyosan Liam.

– Nagyon vicces – húzta el a száját Laura. – Tudod, hogy nem így értettem.

– Valóban? – dörögte a férfi mérgesen. – Áruld el nekem, jó játék volt két napig az orromnál fogva vezetni engem?

– Hogyan? – nézett az asszony döbbenten. – Én nem játszottam veled.

– Nem? Tegnap délután sem te, sem Perry Webster nem árultátok el, hogy ismeritek egymást, pedig te vagy a főnöke. És tegnap este, amikor a szálloda bárjában ültünk, szándékosan elhallgattad, hogy tudsz az ittlétem okáról.

– Nem titkoltam el semmit szándékosan. Csak értelmetlennek tartottam…

– Ó, igen? Értelmetlennek tartottad? – Liam arca eltorzult a dühtől. Az íróasztal szélénél megállt, és rátámaszkodva egészen előrehajolt. – Majd én megmondom, mi végre volt ez az egész kutyakomédia. Szántszándékkal a bolondját járattad velem!

– Nem igaz! – tiltakozott Laura.

– Ó, dehogynem, Mrs. Shipley – erősködött a férfi. – Azt tetted bizony.

Az asszony a fejét rázta.

– Hiszen mondtam neked, hogy férjhez mentem.

– De azt nem, hogy kihez.

– Miért mondtam volna? Egyáltalán nem érdekelt, amikor…

– Amikor…? Folytasd, Laura – csendesedett le hirtelen Liam.

– Felejtsd el! – legyintett elvörösödve az asszony. – Véleményem szerint te vagy az, aki valamit eltitkolt. Álnév mögé bújtál.

– Te viszont kezdettől fogva tudtad, hogy én vagyok Reilly O’Shea! És kihasználtad a helyzeti előnyödet, hogy bosszút állj.

– Hogy bosszút álljak? – ismételte magából kikelve Laura. – Ha ezt hiszed, rosszul ismersz engem, Liam. Túlbecsülöd a szerepedet, amelyet egykor az életemben játszottál.

Sokáig farkasszemet néztek egymással. Az asszony szentül elhatározta, hogy nem ő fogja elsőként elfordítani a fejét, de nyilván Liam is hasonlóképpen gondolta.

Ekkor, mintegy varázsütésre, megváltozott a hangulat közöttük, a harag elszállt.

– Valóban azt tenném? – kérdezte Liam csendesen.

Laura még mindig nem vette le a tekintetét a férfiról.

– Mit? – kérdezte halkan.

– Tényleg túlságosan nagyra értékelem azt, ami köztünk volt?

Egy csapásra elszállt a varázs. Az asszony hűvösen rázta meg a fejét.

– Tegnap már elmagyaráztam neked, Liam. Akkoriban túlságosan is fiatal és könnyen lelkesedő lány voltam. Te pedig az idősebb, tapasztaltabb férfi, akinek hízelgett…

– Tisztában voltam a korkülönbséggel. – Liam kiegyenesedett. – Nem kell ezen lovagolnod. De ha már szóba került az idősebb férfi – húzta össze a szemét –, amennyire én tudom, Robert Shipley sem volt valami fiatal…

– Már mondtam, nem akarok veled Robertről beszélni – ellenkezett ingerülten Laura, de Liam rendületlenül folytatta:

– Mr. Shipley ötvenhárom éves volt, amikor hozzámentél, és…

Laura szintén fel akart állni.

– … ötvennyolc, amikor özvegyeként és egyedüli örököseként itt hagyott – fejezte be a mondatot a férfi.

Az asszony sápadtan ereszkedett vissza a székre.

Amit Liam mondott, nem volt pontos. Robert ötvenhárom éves volt, amikor összeházasodtak, és ötvennyolc, amikor meghalt. Laura az özvegye volt, ez eddig helyes. De nem ő volt az egyedüli örököse. Ő Robert Shipley vagyonának csak a felét örökölte, a másik fele nagykorúságától ifjabb Robert Shipleyt, Liam fiát illette.

5. FEJEZET

– Milyen jól informált vagy! – jegyezte meg közömbösen Laura. Elhatározta, hogy nem fogja kimutatni, mennyire nyugtalan. És ha Liam nem sejt semmit ifjabb Robert Shipley létezéséről, mégsem annyira jól informált. – De még mindig nem válaszoltál az előző kérdésemre. Honnan tudtad, hogy Laura Shipleynek hívnak?

Liam megvonta a vállát.

– Nem volt nehéz kinyomozni. Az a taxi, amelyikkel tegnap este hazamentéi, a szálloda előtt szokott várakozni. Ma reggel megláttam a sofőrt, és azt meséltem neki, hogy nálam felejtettél valamit. Megkérdeztem tőle, hová vitt téged.

– Ilyen egyszerűen ment? – sóhajtott fel az asszony. A saját autóját kellett volna használnia, de akkorra már hazaküldte Pault. Liam ezután beszélte rá, hogy igyanak meg valamit a szállodában.

– Igen – bólintott a férfi elégedetten. – Utána már nem volt bonyolult kideríteni a többit a ház lakóiról.

A gondolat, hogy ilyen könnyű megtudni valamit bárkiről, nem volt Laura ínyére. Eddig abban a hitben ringatta magát, hogy biztonságban van, most azonban felfedezte, mennyire sebezhető.

– Képzelheted, mennyire meglepődtem, hogy a tulajdonost Mrs. Shipleynek hívják, és ő a Shipley Kiadó vezetője! – Liam meglehetősen keményen ejtette ki a szavakat.

– Most pedig itt vagy – mosolygott derűsen az asszony. – Körülbelül negyven perc múlva megbeszélésed van Perryvel, ha jól tudom.

– Felejtsd el Perryt, veled akarok tárgyalni.

– Sajnálom, Liam, mással van találkozóm – hárította el Laura azonnal. – Rögtön indulnom kell.

– Mondd le!

Döbbenet, mire képes ez az alak, az önzése egyszerűen elviselhetetlen!

– Arról szó sem lehet – utasította vissza haragosan az asszony.

Általában Laura vitte reggelente a fiát az iskolába, Amy pedig érte ment tanítás után. A kivételt a kedd képezte, amikor is a házvezetőnőnek szabadnapja volt, ezért ma Laurának kellett elhoznia Bobbyt. Semmiképp sem akarta a sofőrjét küldeni maga helyett.

Liam leült a szemközti székbe, s egy darabig hallgatagon szemlélte az asszonyt.