A mű eredeti címe: DA VINCI’S CAT

Copyright © 2021 by Catherine Gilbert Murdock
Illustration and cover art copyright © 2021 by Paul O. Zelinsky
Published by arrangement with Jill Grinberg Literary Management LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Balássy Fanni

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Balássy Fanni

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-200-1

Virginiának

Kedves Olvasók!

Isten hozott Benneteket a Da Vinci macskája című történetben, amely ötszáz évvel ezelőtt kezdődik, amikor Raffaello, a festő beosont a Sixtus-kápolnába, hogy meglesse Michelangelo félkész freskóját. Ezt a pletykát 2008-ban, egy római utazás alkalmával osztottam meg kiskamasz gyerekeinkkel. Mindannyian elfáradtunk, melegünk volt, és az ebédre vártunk, ők pedig nagyon élvezték. Igyekeztem épületeken és homályos évszámokon keresztül bemutatni az örök várost a fiatal Murdockok számára, de kiderült, hogy sokkal jobban érdekli őket egy kis történelmi civakodás.

Aztán közel tíz éven át próbáltam könyv formába önteni a Michelangelo–Raffaello-anekdotát, sikertelenül. Végül belebotlottam az ifjú Federico Gonzagába, aki II. Gyula pápa túszaként három évig az Apostoli Palotában élt, művészekkel barátkozott, és számtalan lakomán vett részt. Milyen remek lehetőség a reneszánsz bemutatására! Egy időgépnek köszönhetően a mai látószöget is bele tudtam csempészni a történetbe Been, egy brooklyni lányon keresztül, aki meg akarja változtatni a világot. És ne feledkezzünk meg a macskáról se, erről a két szótagos csodáról, aki egyszer, régen tudjuk, kié volt. Hirtelen összeállt a történet, minden a helyére került.

A Da Vinci macskája, csakúgy, mint másik regényem, a Fiú könyve, a képzelet szüleménye. De a történelem, a ruhák, az emberek és az ételek mind léteztek a valóságban is! Vigyázat, olvasás közben vészesen sóvárogni fogtok kandírozott gyömbér és más egykori édességek után!

Remélem, szeretni fogjátok!

Catherine Gilbert Murdock

Federico talpra ugrott, és félálomban a tőre után kapott.

– Papa! – kiáltotta. – Riadó!

Egy arc sejlett fel előtte a sötétben. Nem találta a tőrt a derekán, a fegyvertartó öv is hiányzott róla.

Huh, sóhajtott, és megkönnyebbülten leengedte a karját. Nem ellenség, hanem egy anyjától kapott antik szobor arca nézett rá a sötétből. Anyja messze, északon élt papával és Federico húgaival, egy ötszáz szobás várkastélyban. Ő azonban az elmúlt évet egy római villában töltötte, amely a börtönéül szolgált.

Újból felharsant a riadó, de nem is vészkürtök, inkább trombiták szóltak, amelyek az ünnepi vacsora következő fogásának érkeztét hirdették. Nevetés és mustár, ürühús, hagyma, pikáns osztriga meg citromágyon sült hal illata szűrődött be az ablakon. Dudaszó harsant, pengtek a húrok a muzsikusok keze alatt. A zsalu résein át feltárult Federico előtt a magas márványszobrokkal díszített, karcsú ciprusoktól övezett udvar és a népes asztaltársaság. Éppen egy udvari bolond bukfencezett át az asztal tetején, meglegyintve a gyertyákat a lábujjával.

Federicónak is ott kellett volna lennie a többi vendég között, kacagva az udvari bolond mutatványain, de ma délután úgy megfájdult a feje, hogy le kellett pihennie. Most, hogy a trombiták felverték álmából, a fejfájást bosszúság és farkaséhség váltotta fel.

Lesettenkedhetne a vacsorára, gondolta. Csakhogy egy úriember nem settenkedik. Egy úriember a megfelelő pillanatban, a társasági szabályoknak eleget téve érkezik. Szunyókálásból ébredt, nyűgös kölyökként felbukkanni? Még mit nem! Ráadásul ő nem is gyerek. Már tizenegy éves: kész férfi.

Federico morcosan figyelte a jelenetet: a meg-meglibbenő gyertyalángokat, a kristály és ezüst csillogását, az illatos vízzel teli, jó szagú tálakat, amelyek tetején virágszirmok úsztak. Drágakövek ragyogtak a vendégek ujján, kalapján, hajában. Még egyszer felharsantak a trombiták, ahogy az inas tálcán egyensúlyozott egy arannyal bevont, sült vadkanfejet.

A vadhús látványa csak fokozta Federico étvágyát, és a cseresznyeszósznak is pompás illata volt! Ennie kell. Na, de mit? Az elegáns, selyem ágytakaróját vagy az apjáról készült portrét, amelyen papa fénylő, fekete vértben feszít, semmiképp nem rágcsálhatja el, ahogy a tankönyveit, a tollait és a tintát sem… Az utazóládában hátha akad valami. Majdnem akkora volt, mint egy koporsó, és arra szolgált, hogy minden beleférjen, ami egy hosszú távolmaradáshoz, amilyen Federicóé is volt, elengedhetetlenül szükséges.

Federico áttúrta a rétegeket, óvatosan, nehogy a gyűrűk lecsússzanak az ujjáról. Meg is van: egy üveg cukrozott mandula! De az épp csak elnyomta az éhségét. Fancsali képet vágott, ahogy az utolsó szem cukrot is kitörölte az edényből. Otthon bármikor leosonhatott a konyhába egy kis kandírozott citromért vagy fűszeres, melaszos bonbonért. De Rómában egyetlen szakács sem venné a fáradságot, hogy efféle ínyencségeket tegyen félre neki.

Federico felsóhajtott, és megkordult a gyomra. Valami édesre vágyott. Akár gyümölcsre is. Szőlőre vagy fügére.

Füge. Hát persze! Épp ma reggel látott egy tálcányit a pápa dolgozószobájában. Órákig ült mozdulatlanul, miközben Raffaello Sanzio mester a falra festette portréját, és egy-egy füge elmajszolása kellemesen félbeszakította a munkát. Raffaellóval jó néhányat befaltak, a maradékot pedig az ablakpárkányon hagyták.

Federico gyomra újból megkordult. Egy pillanatra abbamaradt a szomszéd szobában durmoló nevelőnő hortyogása. A fügékért egészen a pápa palotájáig kellene merészkednie. Kóboroljon el ilyen későn, szolgák és őrök nélkül, úgy, hogy fel sem ébreszti Celeste-et? A gyomra korogta rá a választ: igen!

Federico gyorsan harisnyát és térdnadrágot húzott. Nem passzoltak egymáshoz, de ezt úgysem fogja látni senki. Felcsatolta a tőrtartó szíjat, és köpenyt kötött a vállára: egy úriember köpeny nélkül olyan, mintha csupasz lenne. Kalapot nyomott szőke fürtjeire, felkapta a lámpást, amelyet Celeste a biztonság kedvéért hagyott égve, és lábujjhegyen kisurrant az ajtón. Federico úgy élt, akár egy túsz. Azért tartották Rómában, hogy biztosítsa családja hűségét Őszentsége, II. Gyula pápa iránt. De ez nem jelentette azt, hogy a szobáját sem hagyhatta volna el.

A villa, amelyben Federico lakott, egy szeles, magas domb tetején állt, majd’ negyed mérföldnyire a pápa palotájától. Őszentsége nemrég eldöntötte, hogy hosszú folyosóval köti össze a két épületet, hogy lenyűgözze vendégeit. Bár a folyosón még javában zajlottak a munkálatok, néhányan, köztük Federico is, már használták az átjárót. A munkások deszkákat és felesleges bútorokat raktároztak ott. Ebben az órában a hold éppen bekacsintott a félkész tetőn. Federico lámpása nyomán baljós árnyakat vetettek a létrák, a cserépkupacok és egy a falnál szobrozó, megtermett férfi.

Federico hátraugrott, a szíve kalapált. Mégsem ember volt, hanem egy hatalmas fadoboz. Hála az égnek, hogy a húgai nem voltak itt, mert biztosan halálra rémültek volna. De ő aztán nem! Bár azért inkább elfordította a tekintetét, ahogy elsurrant a doboz mellett.

Végül elért a folyosó végére, a palota nehéz kapujához. A pápa palotája is felújítás alatt állt, minden szoba és előcsarnok új díszítést, új külsőt kapott. Federico a pápa dolgozószobája felé tartva kénytelen volt szerszámosládákat és égetett mésszel teli dézsákat kerülgetni. Az ajtóhoz érve a levegőbe szimatolt. Mosdatlan láb, koszos ruhák, zsíros haj… Ismerte ezt a szagot.

– Mester? – szólalt meg felhúzott orral. – Michelangelo?

A dolgozószoba ajtaja kivágódott.

– Ki az? – Michelangelo ökölbe szorított kézzel nézett le rá. – Cöhh. Federico. Mit akarsz?

Micsoda különös alak volt ez a Michelangelo Buonarotti! A világ legnagyszerűbb szobrásza, tehetségesebb az ókori mestereknél is, de büszkesége elriasztotta csodálóit, boldogtalansága pedig távol tartotta tőle a barátokat. Éveken át felfelé nézett a Sixtus-kápolna mennyezetfreskóinak festése közben, amitől örökre elgörbült a nyaka. Egyszer, régen betörték az orrát, amiért hetvenkedett, apja pedig figyelmeztette, hogy sose fürödjön meg. Michelangelo amúgy sem volt jóvágású fickó, de torz arca és a bűz, amit árasztott, tovább rontott a megjelenésén.

– Jó estét mester – hajolt meg Federico, és közben próbált a száján át lélegezni. Mit keres itt Michelangelo? – Azért jöttem, hogy… megcsodáljam a portrém. – Ez illőbb magyarázatnak mutatkozott, mint beismerni, hogy éhes, hiszen azt csak a szegény emberek érzik. Elslisszolt Michelangelo mellett, be a dolgozószobába. Lepedők fedték a könyvespolcokat és a padlót. A szobában egyenetlen emelvény állt, amelyről a festők könnyebben elérték a felső falakat. És az ablakpárkányon ott volt a tálca. – Ó, a fügék! – Federico Michelangelo felé nyújtotta őket. – Kérsz belőle?

Michelangelo elutasította a gyümölcsöt.

– Portrék… – gúnyolódott. – Portrét festeni nem művészet.

– Olykor azért mégis.

Federico tekintete megakadt az ajtó felett egy jóképű, szőke fiún. Aprócska alak ötven-egynéhány filozófus között. Minő öröm megfesteni téged, mondta neki Raffaello, ahogy az utolsó ecsetvonásokat vitte fel. Sokkal bölcsebbnek tűnsz a korodnál.

Michelangelo a zsúfolt falat méregette.

– Mindent, amit a Páva tud, én tanítottam neki. – Michelangelo Pávának szólította Raffaellót a színes, finom ruhái miatt.

Federico majdnem félrenyelte a fügét.

– Nem is tudtam, hogy Raffaello mester a tanítványod volt.

– Nem mondtam, hogy a tanítványom volt. Ilyen szóba se jöhetne. Csak elleste tőlem. Kiszipolyoz engem, mint lyuk a vödröt. Akár egy vérszívó pióca.

– Á… – Federico leengedte a tálcát, mert émelygés fogta el.

Michelangelo mogorván szemlélte a képet, amelyen Püthagorasz a szférák harmóniájáról szóló elméletét magyarázta.

– Miről szoktatok Raffaellóval beszélgetni? Rólam? – Még csak fél hét volt, de a művész arca máris elgyötörtnek tűnt. Izzadságtól bűzlött, és pállott csizmaszagot árasztott.

Federico még egy fügéért nyúlt. Nem rossz.

– Leginkább Őszentségéről beszélünk. Raffaello szereti hallani, hogyan borítja fel az asztalt, amelyen az ostábla fekszik. – Federico gyakran játszott ostáblát a pápával, és sokszor le is győzte.

– A Páva kétségbeesetten látni akarja a Sixtus-kápolnát, de sosem fogom megengedni neki. – Michelangelo szikrázó tekintettel fordult a falon látható, tökéletes, élethű alakok felé. – Cöhh – fújtatott, majd eltrappolt, bűzcsíkot húzva maga után.

Na, ez érdekes volt, gondolta Federico, ahogy a villa felé vette az irányt. Mit csinált Michelangelo az éjszaka közepén a pápa dolgozószobájában? A palota festésével Raffaellót bízták meg, ezzel nincs dolga. Federicónak elállt a lélegzete, amikor rájött az igazságra: Michelangelo kémkedett! A nagy mester titokban tanulmányozta a fiatal Raffaello ecsetvonásait. Micsoda remek pletyka!

De kinek mesélhetné el? Celeste olyan sokat beszél, hogy hallgatni már nem marad ideje. Az a néhány gyerek, aki apródként vagy kuktaként dolgozott a palotában, mind a rangja alatt áll, márpedig egy herceg fia nem forog a köznép között. Az inasnak? A szabónak? Az udvari bolondnak? A mennyezetre pingált Cupidóknak? Nem. Habár sok embert ismert Rómában, senkit sem nevezhetett a barátjának.

Rosszkedvűen rágcsált egy fügét, miközben a szomorú igazságon tűnődve baktatott a folyosón. Valahol a távolban a Santa Maria Maggiore-bazilika harangjai éjfélt ütöttek. A gyászos harangszó illett a hangulatához. Kavicsok csikorogtak a lába alatt, a lámpása alig bírt a sötétség erejével. Ridegen ragyogtak rá a csillagok. Hogy szeretett volna a kishúgaival lenni! Milyen jó lett volna otthon! Nem ez volt az első alkalom, hogy megfordult a fejében a szökés gondolata, de az efféle vétség az egész családra nagy szégyent hozott volna. Nem. Fogságban kell maradnia Rómában, amíg Őszentsége úgy nem látja, hogy szabadon engedheti.

– Miau.

Mi volt ez? Federico megpördült, és elővonta a tőrét. Gyöngyházfényű holdsugarak döfték át a sötétséget. A padlón ragyogó csempegúlák, pallóhalmok, a falnál pedig egy magas fadoboz… Összeráncolta a homlokát. Mégis mit keres itt ez a doboz? Ma délután érkezhetett, miközben ő szunyókált.

Federico összeszedte minden bátorságát, és tőrét markolászva közelebb lépett hozzá. A doboz, amely inkább szekrényre hasonlított, finom darab volt, bizonyára drágakövekkel díszített, simára csiszolt diófa bútor. Valaki szép kis summát fizethetett az asztalosnak.

Alig hallható, de szűnni nem akaró kaparászás hallatszott a szekrényajtó mögül.

Federico hátraszökkent, a szája kiszáradt.

– E-eredj innét!

Nem szűnt a motozás. Federico a fele országát is odaadta volna most egy barátért.

– Miau…

– Szent ég!

Ez csak egy cica, amely csapdába esett az előkelő, faragott szekrényben. Federico megkönnyebbülten felsóhajtott, és tőrét visszacsúsztatta a helyére.

– Gyere elő! – mondta, és felemelte a reteszt.

A kiscica remegő farokkal ugrott elő a szekrényből.

– Miau? – Olyan vörösessárga volt, mint egy oroszlán, füle hegyén pedig fekete folt csücsült. Federico felemelte, mire dorombolni kezdett. A szeme olyan volt, akár az egyiptomiaké, mintha szénnel húzták volna ki, fogai pedig hegyesek voltak, akár a tű. Borostyánszínű szemében megcsillant a lámpás fénye.

– Miau?

– Üdvözletem – biccentett a fiú. – Federico Gonzaga úr vagyok, II. Francesco mantovai herceg és Isabella d’Este, Ferrara úrhölgyének fia.

– Miau.

A cica kinyújtotta a mancsát, és Federico orrához érintette, mintha csak finom puszit nyomna rá, majd tekergőzni kezdett, hogy kiszabaduljon a fiú szorításából.

– Igenis, hölgyem. Nem akartam feltartóztatni.

Letette a cicát, mire az a padlóra vettette magát, és hengergőzni kezdett, mint egy udvari bolond. Egy sokkal ügyesebb udvari bolond, mint az a félnótás a vacsoránál! Federico tapsolt és nevetett, egész hátralévő életében el tudta volna nézni.

Aztán a cica váratlanul megállt, hogy megnyalja a mancsát, mintha azt mondaná: Hogy én bukfencezzek? Még mit nem!

Észrevett egy tollpihét, meglapult a földön, aztán kúszni kezdett felé, és hopp, ráugrott.

– Megvan! – kiáltotta Federico. – Ó, te aztán nagyon ügyes vagy!

A cica egy aprócska versenyló elszántságával ügetett végig a folyosón, aztán visszaszáguldott, és Federico bokájáról pattant vissza.

– Miau – dicsekedett dorombolva.

– Kész rövidtávfutó vagy – simogatta meg Federico. – Bár a forduláson még van mit finomítani.

A kiscica elszökellt, aztán hirtelen felívelte a hátát, felborzolta a bundáját, és cicafogain át sziszegve, lábujjhegyen szaladt Federico felé.

– Micsoda vadmacska! Egészen megrémültem – azzal a fiú a köpenye mögé bújt, mutatva, mennyire reszket.

A cica a köpeny szegélyénél termett, és felkapaszkodott Federico lábára.

– Hé! – nevetett fel a fiú, és levette magáról a kiscicát. – Óvatosan, ez egy selyemharisnya.

A cica a szekrény felé kullogott, és megkopogtatta az ajtót.

– Miau?

Federico odaperdült, hogy kinyissa. A kiscica a levegőbe szimatolt, és betotyogott a szekrénybe.

A fiú kis meghajlással becsukta az ajtót.

– Hölgyem! – majd kinyitotta. – Parancsoljon!

De a cica nem mászott elő.

– Cica? – kukkantott be a szekrénybe.

Sehol semmi.

Federico a lámpás után nyúlt.

– Hol a csudában vagy?

Letérdelt, és végigfuttatta kezét a fán. Megvilágította a lámpással a sarkokat és a drágakövekkel díszített ajtót. A cicának se híre, se hamva nem volt, csak különös jelképeket látott az ébenfába és fehér magyalba vésve.

Meghátrált, rémület kerítette hatalmába.

– Cica?

Valahonnan messziről emberek nevetését és pengő hangszerek hangját hozta a szél, de a folyosón síri csend honolt. Csend és a Santo Spirito harangjainak zúgása.

Federicót a sírás fojtogatta. Rákezdtek a Sant’Agostino harangjai is, aztán a Santa Rufina folytatta. Minden római templom másképp köszöntötte az éjfélt.

Federico kapkodta a levegőt. Mi volt ez? Egy rémisztő tréfa? Boszorkányság? Valami aljas húzás. Búskomoran csukta be a szekrényajtót.

– Viszlát, cica.

Hosszúnak érezte az utat vissza, a villáig. A lámpás mintha mázsás súllyal húzta volna le a kezét. Soha életében nem érezte magát ilyen magányosnak.

– Miau.

Visszarohant, és kicsapta az ajtót.

Megtermett macska lépett elő, az oroszlánéhoz hasonló bundával és feketén körberajzolt szemekkel. Felpillantott Federicóra.

– Miau? – kérdezte, de már rendes macskahangon, és nem kiscicanyávogással.

– Cica? – suttogta Federico. A macska átsiklott a fiú lába között, és fekete foltos fülét a vádlijához dörgölte. Federico alig jutott szóhoz. – Te vagy az. De hogyan…?

A macska a szekrény felé lépkedett, borostyánszeme hunyorgott a lámpafényben.

– Miau? – és megkopogtatta az ajtót.

– Ne! – kiáltotta Federico, azzal felkapta a macskát. – Ez túl veszélyes!

Mellkasához szorította az állatot, és mit sem törődve azzal, meghallja-e valaki a lépteit, amilyen gyorsan csak tudott, a villához rohant.

Federico sajgó szívvel ébredt másnap reggel. Milyen szomorú: arról álmodott, hogy van egy aranyos cicája, amely csak az övé! Átfordult a másik oldalára, és a párnába temette az arcát.

– Miau.

Kipattant a szeme. A mellette lévő párnán egy mosolygós pofijú macska csücsült, és hangosan dorombolt. Máris jobb színben látta a világot!

A macska vele töltötte a reggelt. A könyökéhez kucorodott, miközben ő az asztalnál ülve egy levelet körmölt. A következő sorokat rótta a papírra:

Drága Édesanyám! Folytatom az óráimat. Remélem, a húgaimmal együtt jó egészségnek örvendesz.
Raffaello mester befejezte a portrém. Lett egy macskám.
Szerető fiad, Federico

Szerette volna leírni Michelangelo múlt éjszakai, különös viselkedését, és eldicsekedni azzal, hogyan győzte le a pápát ostáblában. Nagyon szeretett volna mesélni az anyukájának a cicáról, hogyan változott egyik pillanatról a másikra macskává, és hogyan veszett nyoma a szekrényben… De nem tehette, mert latinul kellett levelet írni, a latin pedig púp volt Federico hátán.

– Mondjam el, hogy a folyosón találtalak éjszaka?

– Miau.

– Igazad van, nem fontos.

Apja portréja az asztal felett lógott. Állhatatosan szemezett a savanyú ábrázatú, rövid hajú, kerek szakállas úrral, akinek fekete páncélját vörössel díszítették. Nagyszerű katona. Federicóból is katona válik majd egy nap. A katonáknak nem kell latinul tudniuk.

A macska a vállához dörgölőzött, Federico elmosolyodott, miközben megvakargatta a fülét. Varázslatos gondolat ütött szöget a fejében: adhatna valami ajándékot a macskának, hogy megmutassa, mennyire szereti. Szóval miután befejeződött a latinóra és a vívóedzés a spanyol oktatóval, átvágott a palotán, és az istállók felé vette az irányt, hogy felkutassa a nyergesmestert. A nyerges bőrportékákat készített mindenféle teremtmény számára. Federico egy úriember házi kedvencéhez méltó csecsebecsét akart vásárolni.

Óvatosan megközelítette a lócát, ahol a nyerges dolgozott. A mesterember ponyvával védte magát a nyári nap sugaraitól. A levegő méhviasz, bőr és lovak szagától volt terhes. Máskülönben Federico nagy ívben kerülte volna a nyergest, akinek folyvást gúnyos vigyor ült sebhellyel elcsúfított arcán, most azonban összeszedte minden bátorságát.

– Bocsáss meg, mester.

A nyerges úgy méregette Federicót, mintha tehénbőr lenne. – Igen, uram?

Mosolyát féloldalasra torzította az arcát átszelő heg.

– É-én egy ma-a-cskának való nyakörvet ke-e-resek. Valami szépet, légy szíves.

A nyerges letette a kantárt, amit sodort, és átkutatta a padot. Mennyi lyukasztó- és vágószerszám! Felemelt egy vörös, igazgyöngyökkel díszített bőrpántot.

– Ez megfelel, uram?

Vörös és fehér: ezek voltak a Gonzaga család színei! Federico az ajkába harapott, nehogy előtörjön belőle az örömujjongás. A lelkesedés legkisebb kimutatása ugyanis növelte volna az árat.

– Ha nem akad semmi jobb.

– Ilyen nemes egy sem.

A nyerges megfordította a pántot, mire felragyogtak a gyöngyök.

– Önnek, uram… három dukát lesz.

Federico ezúttal nem tudta visszafogni magát.

– Nekem nincs három dukátom.

De a nyakörv olyan puha volt, olyan tökéletes.

A nyerges oldalra pillantott.

– Lenne itt egy megoldás, uram. Talán megrongálhatná a lovagi nyergét. A javítás három dukátba kerülne.

– De az én nyergemen nincs egy karcolás se – pislogott zavartan Federico. – Vagy mégis?

– Mondhatnánk azt, hogy van. Írok az édesanyja titkárának, majd ő elküldi a pénzt.

– Ó! – Federico fejében összeállt a kép. – És közben megkapnám a nyakörvet.

– Pontosan. – A nyergesmester arcán újból torz mosoly futott át. – Egy úriember mindig mással fizetteti meg a kiadásait.

Micsoda faragatlan fráter! El kellene hárítania a sértést, de nagyon szeretné a nyakörvet.

– Vegye elintézettnek – élt anyja egyik bevett szófordulatával. Zsebre vágta a nyakörvet, orrát pedig az égnek szegezte, hogy jól megleckéztesse a nyergest. Bárcsak lett volna egy barátja, aki látja ezt a leleményességet. De Rómában nem volt senkije.

Visszarohant a hálószobájába, hogy megmutassa a nyakörvet a macskának, amely sütkérezett a figyelemben. Federico mellett maradt a francia-, retorika- és táncórák közben is, hogy felvágjon a gyönyörű, új nyakékével, és elegáns szobornak tűnt, miközben Celeste a fiút az esti fogadásra öltöztette.

– Nézzenek csak oda! Olyan előkelő vagy, akár a papád – jelentette ki az idős hölgy, miközben a vörös-fehér kalapot igazgatta Federico fején. Az elegáns tőrt a fiú övére erősítette, és vörös selyemmel bélelt köpenyt kötött Federico vállára.

– Miau – nyávogta a macska egyetértőn, és nyújtogatta a nyakát, hogy saját díszével kérkedjen.

Federico sugárzott a bókok hallatán.

– Büszkévé teszed a családod, uram – folytatta Celeste. – A családnál pedig nem lehet nagyszerűbb rendeltetése az embernek.

A fogadás, amelyet egy bíboros és az unokaöccse tartott egy folyón túli palazzóban, remekül sikerült. A bíboros megajándékozta Federicót egy bájos ezüst sószóróval, és abban a megtiszteltetésben részesítette, hogy ő vághatta fel a hattyút. A nemesurak felékszerezett feleségei csak úgy ragyogtak, és mindannyian megdicsérték Federicót, hogy milyen jóképű, és milyen pompás dolog, hogy a pápa vendége lehet. Egyikük sem mondta azt, hogy a túsza. A legfontosabb azonban, hogy fény derült a folyosóbeli, különös fadoboz titkára: Franciaország királya ajándékozta a pápának.

Federico összeráncolta a szemöldökét, és azon töprengett, hogy: – Franciaország királyának vannak cicái?

– Cicái? – kacagott fel egy grófnő, és megcsípte Federico arcát. – Kétlem, te szellemes fiúcska.

Federico hasa fájt a sok tortától, az arca pedig égett a sok csipkedéstől, amikor visszatért a villába. Ahogy belépett a szobába, a macska feltápászkodott, és borostyánszeme megvillant.

– Mi dolgod volt neked egy francia szekrényben? – kérdezte a fiú, miközben a macskát simogatta. Egy királyi szekrény… Utána akart járni a dolognak. – Kalandozzunk egyet?

– Miau – felelte a macska; gyöngyös nyakörve csillogott. Mintha csak azt mondta volna: naná!

Miután megbizonyosodott róla, hogy Celeste az igazak álmát alussza, Federico felkerekedett újdonsült kis társával. Olyan fényes volt a holdvilág, hogy lámpásra sem volt szükségük. A macska a fiú ölelésében heverészett, és ragyogó szemmel követte a folyosó árnyait.

A kertbéli szobrokat földöntúlian fakóra festette a holdfény. Úgy tűnt, mintha imbolyognának. A holdsugarak áttörtek az ablakokon és a tetőn, és gyöngyházfénnyel vonták be a szekrényt.

Az ajtóban nem drágakövek voltak, most már látta. Milyen együgyű volt! Nyolc üveggömböt illesztettek a fába, egy nyolcágú csillag csúcsaihoz. A gömbök halványan csillogtak a fényben. Hogy a csillag fölött jelképek vagy egy ábécé betűi futottak-e, nem tudta. Mindenesetre jó kézügyesség kellett ilyen tökéletes intarziás díszítéshez.

Óvatosan kinyitotta az ajtót.

– Miau! – nyikkant meg a macska.

– Bocsáss meg!

Kissé erősen szorította.

Megpillantott a szekrény hátsó lapján nyolc tükröt, mindegyik úgy volt beállítva, hogy befogja egy-egy üveggömb fényét. Az ajtó hátuljára egy narancs nagyságú golyóbist erősítettek.

Federico megérintette a gömböt, amely finoman hullámzó vizet rejtett magában. Néhányszor becsukta, majd kinyitotta az ajtót, és a különös gömb titkán törte a fejét. A macska a karjában ülve követte az eseményeket. Számításai szerint a tükrök az üveggömbökből érkező fényt a vízre tükrözték. De miért vállalna valaki ennyi vesződséget azért, hogy mozgassa, majd összegyűjtse a fényt?

– Miért nem lámpást használ? – kérdezte a macskát.

– Miau – ásította az állat.

A fiú homlokráncolva becsukta az ajtót. Ennek semmi értelme. Még egyszer kinyitotta.  A gömbben örvénylett a víz.

Az éjféli harangok törték meg a csendet. A macska meglepetten ugrott ki a fiú szorításából.

– Hé! Állj meg! – kiáltotta Federico, de a macska a szekrénybe szökkent. A fiú utána vetette magát.

Az ujjai azonban egy lábba botlottak és kelmébe, majd hirtelen egy férfi lépett ki a szekrényből a folyosóra.

– Mi újság? – kérdezte a férfi rémes olasz kiejtéssel. A karjában tartotta a macskát, Federico macskáját! – Nagyon örülök, hogy megismerhetlek!

Federico még sosem látott az idegenéhez hasonló öltözéket. Fedetlen volt a feje, a nadrágja a bokájáig ért, és úgy vigyorgott, mintha az egész világ az övé lenne.

– Hallgasd a harangokat! – kiáltotta vidáman. – Éjfélre harangoznak.

– Hol van a nyakörve? – csattant fel Federico, haragja felülkerekedett a félelmén. A macskára mutatott. – A vörös nyakörv a gyöngyökkel. Hol van? Három dukátba került.

A férfi körülkémlelt a folyosón.

– Megmondanád, melyik évben járunk?

– Urunk 1511. évében – felelte Federico. – Miért? – Micsoda nevetséges kérdés! – Hol van a nyakörve? – ismételte.

A férfi vigyorgott, és megsimogatta a macskát.

– Nézd, mibe kevertél, Juno. – Elkapta Federico morcos pillantását. – Ez a neve: Juno. Az istenek királynője.

– Tudom, ki az a Juno – morgott Federico. – Tudok latinul.

– Milyen szép házad van.

Milyen faragatlan ez a fickó! Törte a nyelvet, úgy szorongatta azt a macskát, mintha az övé lenne, és még csak meg sem hajolt.

– Ez egy palota – helyesbített Federico. – Ez az Apostoli Palota, Őszentsége, a pápa otthona.

– Ó! – csodálkozott a férfi. – Nem bánod, ha körülnézek?

– De! – Ő is lehetett volna modortalan, azonban egy egészen briliáns ötlet jutott az eszébe. – Vagyis, nem. Úgy értem: gyere!

Köpenyét csapkodva vezette végig az idegent a folyosón. Majd ő megmutatja ennek a senkiházinak, hogy mit jelent a tekintély.

– Nagy munka folyik itt – állapította meg a férfi a vödrök és létrák zűrzavarát látva.

– Igen, Őszentségének sok ötlete van. – Federico várt, de a férfi nem fűzött hozzá semmi megjegyzést. – Itt van, például, Őszentsége új fogadóterme. – A holdfény megült a nemrég befejezett szobrok szemében, és játszott az oszlopokon, a fákon.

Az idegennek leesett az álla.

– Raffaello festményei! – Letette a macskát, és egy térdelő katonákat ábrázoló képhez rohant. Közel hajolt hozzájuk, és az egyenruhájukat tanulmányozta. – Svájci gárdisták. Karddal és alabárddal harcolnak, és halálukig hűek. – A férfi orra majdnem érintette a falat.

A macska elkóborolt, és megszaglászta az árnyakat.

– Haladjunk tovább, van még látnivaló. A következő terem Őszentsége dolgozószobája lesz.

– Az athéni iskola! – kiáltott a férfi izgatottan. A macska Federico bokája köré tekeredett. – Nocsak, összebarátkoztatok Junóval!

Federico gyorsan felkapta a macskát.

– Az igazat megvallva, még nem adtam neki nevet.

A férfi megvonta a vállát, miközben visszasétált a festménytől.

– A Juno nevet a mesterétől kapta, még kiscica korában. – A szoba szélén álló, ingatag emelvényre mutatott. – Szabad?

– Kérem. – Federico feltette a macskát az állványra, és utána mászott. Váratlanul nyugtalanság kerítette hatalmába. Mi van, ha az idegen kineveti? Pedig hogy szeretné megmutatni a portréját! És mégis…

– Az ott Szókratész – mutatott a férfi egy alakra. – Az egyetemen tanultam róla. – Lehajolt, hogy jobban szemügyre vegye a sarus lábat. – Fantasztikus ennyire frissen látni.

Vajon mit jelenthet ez?

– Az ott Homérosz és Püthagorasz, és ez pedig itt…

– Ki ez? – kérdezte a férfi csillogó szemmel. – Kérlek, mondd el! – A falat fürkészte, csodálta a finoman redőzött tógákat és a turbános arab filozófust… – Ez te vagy! – tátotta el a száját a szőke, göndör kisfiú alakját látva, majd Federico felé fordult.  – A haja, az álla, a szemei! Fénylenek, akár a csillagok.

– Ragyognak – helyesbített Federico. – Raffaello szerint ragyogniuk kell.

A férfi megérintette a portrét.

– Ez elképesztő. Tökéletes! Köszönöm, hogy megmutattad.

Federico legyintett, habár legbelül úgy vigyorgott, mint valami udvari bolond. Mégis hogyan vélekedhetett ilyen rosszul erről az emberről?

– Ne haragudj, de még a nevedet sem tudom. Én Federico úrfi vagyok, Mantovából.

– Nagyon örvendek, Federico úrfi. Én Herbert Gubanc vagyok, New Jersey-ből. De szólíts csak Herbertnek.

– ’Erbert… ’Erbert Gubbansz. – Federico próbálta megformálni a különös szótagokat. Azok a bosszantó északi nyelvek a kiejthetetlen h hangjaikkal!

Juno melléjük kucorodott, és megnyalta a mancsát. Juno. Hmm. Meg kell hagyni, nemes név, különösen egy ilyen fejedelmi macskának. Neki is eszébe juthatott volna!

Herbert elégedetten bólintott a falat csodálva, és még a szemét is megtörölte egy zsebkendővel.

– Kérsz csokoládét? – kérdezte mosolyogva, és a vászonkendőt visszagyűrte a zsebébe.

– Attól tartok, nem ismerem ezt a szót. – Federico nem akarta megjegyzéssel illetni a férfi olasztudását.

Herbert elhelyezkedett az állványon, és előhúzott két, papírba csomagolt gombócot.

– Szeretni fogod, biztos vagyok benne. Igazi nyalánkság! – Juno gyengéden köré fonta magát.

– Úgy érti, édesség? – Federico lehuppant közéjük. – Be kell vallanom, az édességek a gyengéim.

– Nem vagy vele egyedül. – Herbert kicsomagolt egyet, és Federico kezébe nyomta.

A fiú összetört. A barna gombóc úgy festett, mint egy darab kaki.

– Fenséges – biztatta Herbert, azzal beleharapott a sajátjába. – Csokoládénak hívják.

– Miau – közölte Juno. Talán nevetett a bajsza alatt.

Federico megkockáztatott egy harapást. Nem volt se fűszeres, se mézízű, semmihez sem fogható zamata volt. Nem volt ragacsos, sem rágós vagy kemény, és nem volt gyümölcsös illata sem. Még sosem kóstolt hasonlót. Úgy olvadt el a nyelve hegyén, mint a vaj, de sokkal jobb volt annál.

Herbert fülig érő szájjal figyelte.

– 1511-ben még nincsen csokoládé?

Federico megrázta a fejét.

– Tudnék róla – felelte, azzal egy nagyot harapott.

– A közepén meglepetés van: földimogyoró.

A legízletesebb mogyoró, amit Federico valaha kóstolt! Rágós, de nem annyira, gazdag és pompás illattal járta át Federico orrát.

– Föl-di-mo-gyo-ró – ízlelgette. – Cso-ko-lá-dé. Igazad volt, ’Erbert, ez valóban fenséges.

Lábukat lógatva majszoltak az állvány tetején. Herbert bő nadrágja nagyon különbözött Federico harisnyájától.

– Remekül beszélsz olaszul – fordult a férfi felé.

– Nagyon kedves vagy. Éltem egy darabig Olaszországban, hogy festeni tanuljak. – Herbert úgy tett, mintha egy láthatatlan ecsetet tartana. – Csapnivaló művész vagyok. De műalkotásokat veszek, hogy eladjam a saját országomban. Hogy is nevezik? Vázlatokat szoktam venni.

– Csak vázlatokat? – Federico elmosolyodott, amikor Juno megszimatolta az ujjait. – Nem a kész művet?

– Nem. Mindenféle művésztől veszek. – Herbert megdermedt harapás közben. Hátrafordult, hogy szemügyre vegye a mögöttük húzódó hatalmas falat, majd lassan visszaemelte tekintetét Federicóra. – Te… – nyelt egyet –, te ismered Raffaellót!

– Természetesen. Valójában tegnap is láttam. – Federico Herbert zsebét szuggerálta. – A csokoládé roppant finom volt. – Hátha akad Herbertnél még egy darab.

Herbert megvakarta az arcát.

– Ide figyelj, Federico úrfi. Mit szólnál, ha egyezséget kötnénk? Te hozol nekem vázlatokat, azokat a fecniket, amiket a művészek a szemétbe szánnak. Én pedig csokoládéban fizetek neked.

– Hm. Megfontolandó ajánlat. – Federico megvonta vállát, és megvakargatta Juno fülét. Néhány papírdarabért övé a világ legínycsiklandóbb eledele! A sarokban felhalmozott papírokra mutatott. – Mennyi csokoládét kapnék… kapna valaki… azokért?

– Atyaég! – ugrott fel Herbert az emelvényről, amivel halálra rémítette Junót. Átpörgette a lapokat: egy láb, egy kéz, egy göndör hajtincs… minden részlet, amiből összeáll a kész mű. – Ezek nagyszerűek!

Juno a farkát meglebbentve leszökkent az állványról.

– Miau – nyafogta, azzal a dolgozószoba ajtajához lépdelt.

– Juno! – Federico utána iramodott. – Légy óvatos!

– Lassan aludnia kéne! Ejha, ahogy neked is! Nem aggódik az anyukád meg az apukád?

– A szüleim nem Rómában élnek – sóhajtott a fiú. – Az igazat megvallva: túsz vagyok itt. Az apám vezeti a pápa hadseregét, és Őszentsége nem szeretné, ha a franciák elcsábítanák tőle.

Herbert elborzadt.

– De hát ez rettenetes! Hiszen csak egy kisfiú vagy!

– Olykor valóban az. – Herbert hangja olyan kedves volt, hogy Federico gombócot érzett a torkában. – Hiányoznak a húgaim. Imádnák felfedezni ezt a helyet velem. Ahogy a csokoládét is.

– De ki vigyáz itt rád?

– Miau! – Juno morcosan nézett rájuk az ajtóból.

– Juno – Federico alig bírta visszafogni a vigyorgást. – És Celeste meg a tanítóim. – Herbert szavai azonban aggodalommal töltötték el. Mi van, ha Celeste üresen találja az ágyát… – Mennem kell!

Herbert is feltápászkodott.

– Sajnálom, hogy távol vagy a családodtól, de örülök, hogy találkoztunk! Visszajössz éjfélkor? Olyankor működik a szekrény. Én itt leszek, és lesz nálam csokoládé.

– Ne csak csokoládé! – torpant meg Federico a bejáratnál. – Csokoládé és földimogyoró!

– Csokoládé és földimogyoró – kuncogott Herbert. – Holnap találkozunk, barátom.

És Federico a fülében csengő varázslatos ígérettel elrohant, Junóval az oldalán. Elérték a folyosót, és ahogy vágtattak, átszökkentek a holdfénytócsákon.

– Miau – énekelte Juno előreszáguldva.

– Várj meg! – kiáltotta Federico, ahogy barátok között szokás. Juno a barátja volt. Juno és Herbert is a szekrényből bukkant elő. Most már két barátja is volt. Na meg a csokoládé ígérete!