J. Clever

Miért éppen Brazília?

Kossuth Kiadó

– Még bírjuk! Kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc. Na, még egy sorozat! Kettő, három…

Suzan az alkarján támaszkodott oldalt fekvőtámaszban és próbálta a diktált ütemben emelni a csípőjét. Ömlött róla az izzadság. Most már nem bánta, hogy Jane ráerőltette a homlokszalagot, de még így is alig látott a szemébe csorgó verejtéktől. Csak homályosan észlelte a tükörben a sárga dresszén fekete ujjatlan pólót viselő, csokoládébarna bőrű aerobic edző leányzót, aki ugyanúgy végig gályázta velük a programot és közben folyamatosan dumált, biztatott, számolt, anélkül, hogy elakadt volna a lélegzete vagy akár csak egy csepp izzadtság is legördült volna a homlokán. Vagy bárhol máshol.

– És mindjárt vége! Jobb lábat felemeljük! Magunkhoz húzzuk! Nyújtjuk! Nyújtjuk! Még tartjuk! Most a másikat!

És ez így ment még legalább öt percig. Lábak nyújtása, karok nyújtása és még ki tudja milyen testrészek nyújtása.

Suzan olyan izomcsoportjait is érezni vélne, amelyek létezéséről nem is tudott.

– És most karok hátra, belégzés, bent tart! Vállak előre, kilégzés! – vezényelt a bomba alakú oktatójuk. – Na, még egyszer! Oké! Egészségetekre.

Suzan felkapta a törülközőjét és megtörölte verejtékes arcát.

– Ezért megöllek! – morogta a mellette szedelőzködő barátnőjének.

– Most miért? – vigyorgott rá Jane. – Ahhoz képest, hogy most voltál lent először, baromi jól bírtad.

– Most voltam lent először és utoljára!

– Ne viccelj már, Suzan! Hiszen rendszeresen jógázol! Nem dőlhetsz ki egy kis aerobictól!

– Azért a jóga nem ugyanaz!

– Persze, hogy nem! – kontrázott Jane. – De te mondtad, hogy gyorsan szeretnél lefogyni pár kilót, hogy a nyaralás idejére beleférj a bikinidbe.

– Az biztos, hogy bikinit nem mondtam! – szisszent fel Suzan. – Az én koromban?

Jane végignézett barátnőjén.

Suzan Warren volt ügyész, majd két cikluson át kormányzó, minimum tíz évet letagadhatott volna a korából. Még így, az edzéstől izzadtan is lélegzetelállító, természetes szépség volt. Vállig érő, göndör barna haja még csapzottan is lágy hullámokban keretezte orcáját. Arcán most nem volt smink, még edzés előtt lemosta, de amikor fekete tussal kihúzta mélybarna szemeit és halvány rózsaszínnel kirúzsozott szája elmosolyodott, mindenki vette az üzenetet: Ez a nő, köszöni szépen, nagyon jól van!

Ebben persze nem kis szerepe volt annak, hogy a második kormányzói ciklus letelte után hátat fordított a politikai pályának. Döntése mindenkit meglepett, mert nagy jövőt jósoltak neki. Talán még valahol messze a távoli jövőben az sem lett volna kizárt, hogy ő lett volna az első női elnök. De Suzan inkább úgy döntött, hogy élvezni fogja az életet. Persze, nem hagyta abba teljesen a munkát. Korábbi ügyészi tapasztalatai és a politikusi pályafutása alatt kiépített kapcsolatrendszere igen jól jött, amikor dolgozni kezdett férje és Jack Winter magánnyomozó irodájában.

– Bikini, vagy egyrészes? Tök mindegy! Bele kell férni, ezért gályázni kell! Jó a jóga is, hogy rugalmas legyél, de az aerobic sokkal több kalóriát éget el – jelentette ki megfellebbezhetetlen hangsúllyal Jane.

Suzan levette a nyakából a törülközőt, összesodorta és egy csípőset ráhúzott a zuhanyozó felé induló Jane fenekére.

– Juj! Ezt miért kaptam?

– Mert olyan unalmas, hogy mindig igazad van!

A két nő elnevette magát, majd egymásba karolva besiettek az öltözőbe.

– Váltózuhanyt vegyél! – tanácsolta Jane barátnőjének. – Attól majd nem lesz izomlázad.

Rövid hezitálás után hozzátette.

– Legalábbis nem olyan erős.

Suzan megfogadta a tanácsot és érezte, hogy a tusolás hatására ellazul a teste.

Hajszárítás, fésülködés után a száját rúzsozta, miközben a tükörben barátnőjét figyelte, aki alig bírta felhúzni a farmernadrágja cipzárját.

– Egy számmal nagyobbat kellett volna venned! – mondta kajánul, mialatt először csókot lehelt egy papír zsebkendőre, majd rá is harapott.

– Tudd meg, drágám, hogy egy farmer soha nem lehet elég szűk. Ezt miért csinálod? – kérdezte a zsebkendő harapdálásra célozva Jane.

– Na persze, te soha életedben nem kentél még rúzst a szádra, így honnan is tudnád? Először is így eltávolítom a felesleget, anélkül, hogy elmaszatolnám magamon a felkent kencét, meg a fogam sem lesz rúzsos.

– Értem – bólogatott Jane. – Nincs is rondább az összekent fogaknál, ezért sem használok ilyesmit.

– Neked nincs is rá szükséged – morogta Suzan a tükörképének.

Jane-nek valóban nem kellett ajakpirosítót használnia. Telt, formás szája mesterséges színezék nélkül is élénkpiros volt. Suzan nem is tudta megállni, hogy ne csipkelődjön egy kicsit.

– Tudtad, hogy a kínaiak szerint a lángvörös ajkak jelzik, hogy az illetőben túlteng a yang energia?

– Úgy érted, hogy rúzsozás nélkül lángvörös ajkak?

– Persze, hogy úgy értem! – kuncogott Suzan. – És hogy tud, ez azt jelenti, hogy a májad és a léped nem működik megfelelően.

– Úristen! – kapott a hasához teátrálisan Jane. – Lehet, hogy azt az utolsó pohár pezsgőt nem kellett volna meginnom a fogadáson? Mi lesz velem?

– Semmi. Igyál sok keserű teát.

– Te meg vagy buggyanva, Suzan! Nem elég keserű az élet pitypang tea nélkül is? Gyere, csavartassunk inkább magunknak egy pohár narancslevet.

– Szólhattál volna előre, akkor nem rúzsozom ki a számat.

– Miért? Nem csókálló a rúzsod?

– Te jó ég! Én nem akarok veled csókolózni, csak egy pohár gyümölcslevet inni.

A két nő nevetgélve ment át a konditerem büféjébe.

– Én a kanapéra ülök, fel nem mászok arra az irdatlan magas székre. Meg sem bírom emelni a lábam – nyafogott Suzan.

– Oké, ülj le, hozom a lónyálat.

Jane hamar visszaért a pulttól, két nagy üdítővel a kezében.

– Nem kértem bele jégkockát, nem baj?

Suzan csak legyintett és elvette a felé nyújtott poharat. Jane lehuppant mellé a sajátjával.

– Te, Suzan! Mi az ördög ezzel a brazíliai nyaralással?

– Á, tehát már téged is elkezdtek beetetni.

– Ühüm! Jack kérdezte, hogy mit szólnék, ha négyesben elmennék egy kicsit vakációzni.

– És mit szólnál?

– Tudod, mi van kiírva az íróasztalomnál a falra?

– Utazz és élj teljes életet, hogy mindig legyen valami új dolog, amiről írhatsz! – idézte Suzan fejből a már sokszor olvasott mantrát. – Ezek szerint benne lennél?

– Hát persze! De miért éppen Brazília?

– Mi ott voltunk nászúton.

– És ezért akartok visszamenni? Ezt nem az aranylakodalomra szokták tartogatni a párok?

– Fogalmam sincs. Joe vetette fel és én nem tiltakoztam.

Jane elgondolkodott egy pillanatra, hogy ki a csoda az a Joe. Aztán kapcsolt, hogy Suzan férje, Full Metal polgári neve Joseph Smith. Csak így, egyszerűen!

– Oly kicsi a világ – gondolta Jane, amikor eszébe jutott, mennyire meglepődött, mikor kiderült, hogy kedvenc konzultánsa és Jack Winter közeli jó barátok.

Full Metal a pénzhamisítóból lett titkos ügynök, majd magánnyomozó és testőr már régóta Jane egyik jól fizetett állandó tanácsadója volt. Egy jó krimi ugyanis elképzelhetetlen fegyverek nélkül és Full Metal felbecsülhetetlen észrevételekkel segítette a híres írónő munkáját. Jane igazán befutott volt tizenkét sikeres kalandregénnyel a háta mögött. És igaz, hogy fegyver ügyben fordulhatott volna tanácsért élete párjához, az ugyancsak kiugrott titkos ügynökhöz, mégis szívesebben vette igénybe Full Metal szolgáltatásait. Nem mintha nem bízta volna akár az életét is Jackre, de valami fura büszkeség visszatartotta attól, hogy tőle kérdezzen.

– Ahogy a fiúkat ismerem, biztos, hogy nem véletlenül találták ki Brazíliát.

– Miért, az nem elég ok, hogy milyen klassz volt a nászutunk? – húzta fel az orrát Suzan.

– Ugyan, Suzan! Te sem gondolod komolyan, hogy ez az igazi indokuk – nevetett fel Jane, majd kiitta a narancslé utolsó cseppjeit.

– Kérsz még egyet?

– Nem, még ezt sem ittam meg – morogta Suzan. – Szóval? Szerinted miért éppen Brazília?

Jane vonogatta a vállát.

– Hát, ez csak amolyan megérzés!

– Ne beszélj mellé! Ki vele! Mire gondolsz?

– Emlékszel még Matangára? Kabayazi Matangára?

– Hogyne emlékeznék? Én képviseltem ellene a vádat és halálra ítéleték a fickót.

– De végül is nem likvidálták.

– Nem. Mindenki úgy tudja, hogy szörnyethalt, amikor a börtönben leégett a halálsor.

– Mindenki – bólintott Jane.

– Mindenki, kivéve minket.

– Úgy van! Emlékszel, amikor Full Metal azzal vigasztalta Jessicát, hogy nem volt felesleges a rengeteg kutató munka, amit akkor végeztek, amikor téged elraboltak?

– Igen, pontosan emlékszem. Azt mondta neki, hogy az ő munkája révén jutottak nyomára egy másik bűnténynek.

– Igen. Arra hogy Kabayazi Matanga mégiscsak életben van és valószínűleg egy olyan országban él, amelynek nincs kiadatási egyezménye velünk.

– Azt akarod mondani, hogy ezért akarnak a fiúk Brazíliába utazni?

– Mondtam, hogy ez csak egy megérzés. De ahogy te is kérdezted: Miért éppen Brazília?

Kabayazi Matanga egy bankrablás során megölt, gyakorlatilag kivégzett kilenc embert. Matanga valószínűleg megbízást teljesített, de soha nem derült ki, hogy ki volt a megrendelő. A bankrablás minden valószínűség szerint csak megtévesztés volt, az igazi cél a bank által használt, a Nemzetbiztonsági Hivataltól leselejtezett számítógépen felejtett adatok megszerzése lehetett. Annyira biztos volt benne, hogy megússza a balhét, hogy könnyelművé vált és vigyázatlansága miatt lebukott. A vádat Suzan Warren képviselte. Matangát halálra ítélték, de nem végezték ki, mert a börtönben tűz ütött ki, amelyben két ember életét vesztette. Az egyik áldozat Matanga volt. Legalábbis a hivatalos jelentések szerint.

Amikor Suzant, aki akkor már kormányzó volt, elrabolták, a megmentésén dolgozó csapat több szálon folytatott nyomozást. Az egyik ilyen szál Suzan ügyészi múltjának átvilágítása volt. Így került elő Kabayazi Matanga aktája is. Mivel Matanga hatalmas nagydarab ember volt, több mint két méter magas, nem kellett hozzá túl nagy találékonyság, hogy a boncolási jegyzőkönyvet áttanulmányozva Full Metal és Jack azonnal rájöjjenek, hogy az összeégett halott nem lehetett Matanga. A kérdés csak az volt, hogy erre mások, akik hivatalból vizsgálták az ügyet, vajon miért nem jöttek rá? Az is nyilvánvaló volt, hogy segítséget kapott a további gyilkosságokhoz, a tűz fellobbantásához és a szökéshez. És új élet kezdéséhez. Akár Brazíliában.

Tiszta sor, hogy valaki a nyomozás során úgy keverte a kártyákat, hogy mindenki azt higgye, az összeégett áldozat Matanga.

Ahogy ezt a lányok végigbeszélték, egyre inkább biztosabbak voltak benne, hogy a fiúk által propagált nyaralás célja nem csupán egy kirándulás a Süvegcukor-hegyre, vagy egy túra az Iguazu vízesésnél.

– Tudod, Suzan, a fiúk nem lennének azok akik, ha azóta is nem ezen dolgoztak volna – mondta Jane.

– Oké? Akkor igent mondunk nekik?

– Persze. Úgyis elakadtam a legújabb könyvemmel.

– Alkotó válság? Vagy egyszerűen csak babona?

– Hát igen! Ez lenne a tizenharmadik.

– Nos, akkor nincs más hátra, mint, hogy… – Suzan nagy lélegzetet vett, majd mindketten egyszerre mondták Jane hitvallását.

– Utazz és élj teljes életet, hogy mindig legyen valami új dolog, amiről írhatsz!

– A rohadt életbe! Kiszúrtak!

Villámgyorsan vászontáskájába hajította objektívvel felszerelt fényképezőgépét, mit sem törődve azzal, hogy esetleg megsérülhet. Kisebb gondja is nagyobb volt annál. Ész nélkül rohanni kezdett lefelé a domboldalon a bokros rész felé, ahol a nyitott terepjáróját elrejtette. Vágtázás közben megpróbálta előbányászni farmernadrágja hátsó zsebéből a kocsi kulcsait, ami egyáltalán nem volt könnyű feladat, miközben táskája minden lépésnél az oldalát verdeste. A telefonja került elő. Gyorsan a másik kezébe tette, de nem lassított, kutatott tovább. Végre előkerült slusszkulcs. A kocsihoz érve kis híján tovább vitte a lendület, de megkapaszkodott az autó ajtajában és sikerült megfékezni magát. Nem bajlódott az ajtó kinyitásával, mert hallotta, hogy üldözői már nagyon szorosan a nyomában vannak, kapásból az ülésre ugrott. Bár az oldalán lógó táskától nem tud rendesen mozogni, indított és tövig nyomott gázpedállal kivágódott a bokrok közül. Egy géppisztolysorozat szállt el magasan a feje felett, ennek ellenére ijedten húzta kisebbre magát.

Ekkor eszmélt rá, hogy a mobilt még mindig a kezében szorongatja. Megnyomta a gyorshívó gombot és a füléhez szorította a készüléket, miközben megpróbálta fél kézzel irányítani a járművét. A telefonban néma csend volt. Megkockáztatott egy pillantást a kijelzőre.

– A francba! Nincs térerő! Istenem, de marha vagyok! Legalább szóltam volna valakinek, hová jövök. Még szerencse, hogy már tegnap elküldtem a képeket és a koordinátákat.

A terepjáró nagyot zöttyent egy gödrön, mire félig kiemelkedett az ülésből, kis híján kizuhant. A telefon kirepült a kezéből, de nem törődött vele. Két kézzel kapaszkodott a kormányba, mert tudta, egyetlen reménye az életben maradásra, ha valahogy egérutat nyer.

– Jaj, mekkora vadbarom vagyok! Full Metal lefújta az akciót, amikor elküldtem neki a képeket, de nem… Nekem még közelebb kellett kerülnöm a fenevadhoz. Hogy az a …!

Ahogy magát ostorozta, nem vette észre, hogy az út egyszer csak elfogy előtte. A lendület a levegőbe emelte az autót. Annyi ideje maradt csak, hogy egy gyors pillantással felmérje a lehetőségeit és ugrott. Óriási szerencséjére a sziklafalból kinőtt fa koronája felfogta a zuhanását, miközben a kocsi lezúdult a szakadék aljára és fejtetőre állt. A kerekek tovább forogtak. Villámgyorsan a fa tövéhez mászott, mert itt egy kiugró sziklatömb eltakarta a fentről figyelők elől. Követői pillanatokon belül odaértek. Olyan kicsire húzta össze magát, amennyire csak tudta. Üldözői spanyolul beszéltek. Természetesen minden szavukat értette, hiszen Full Metal épp azért bízta rá a felderítést, mert ő volt a csapatban az egyetlen, aki tökéletesen beszélte a nyelvet.

– Ez jó nagyot zuhant!

– Szerinted életben maradt?

– Kizárt dolog! De azért menjünk biztosra! – kurjantott egy harmadik hang és felhangzott egy Mini Uzi kerepelése. Egy darabig nem történt semmi, de aztán az egyik lövedék eltalálta a benzintartályt. Azonnal felcsaptak a lángok, majd a bekövetkező detonáció darabokra szaggatta a terepjárót.

Már a lövöldözés megkezdésekor még szorosabban lapult a sziklafalhoz, mert tartott tőle, hogy az explózió ereje lesodorhatja a szakadékba. Szerencsére a filmre kívánkozóan látványos robbanás lökéshullámának nagy részét felfogta a fa, amely az előbb az életét mentette meg.

– De nagy ökör vagy! Mire volt ez jó? A Főnök biztos szerette volna tudni, hogy ki volt a fickó, mit keresett.

– Miért, te le akartál volna mászni oda?

– A fenébe! Igazad van. Majd azt mondjuk a Főnöknek, hogy a kocsi a zuhanástól durrant szét.

Hallotta, hogy a hangok távolodnak, de egyelőre nem mozdult. Ki tudja, tényleg elmentek-e? De előbb-utóbb lépnie kell. Kocsi, telefon és fegyver nélkül áll itt az őserdő közepén, ahol az egyetlen közeli lakóhelyre semmiféleképpen nem teheti be a lábát, ha életben akar maradni. És persze miért ne akarna? Vagy próbálja megkeresni a telefonját? Áh, nincs értelme kockáztatni! Különben sincs térerő. Amikor felbúgott a jeep motorja, majd lassan távolodva elhalt a zaj, úgy döntött, hogy ideje továbblépni.

– Nincs más hátra, mint előre! – morogta magában.

Felnézett a megmászandó sziklára, majd lepillantott a szakadékba, ahol még mindig égett, füstölgött a szerencsétlenül járt terepjáró.

– Na, merre, induljak? Fel vagy le?

– Állj meg! – kiáltott a kopasz zsoldos a sofőrre, mire az azonnal a fékre lépett.

– Mi van?

– Tolass vissza egy kicsit! Oké! Állj!

– Mi van, mit látsz? – kérdezte a harmadik társuk.

Mindhárman hunyorogva néztek az út menti bozótos felé, ahol valami megcsillant a napfényben.

– Már látom én is! – mondta a hátul ülő férfi és kiugrott. Óvatosan odalépett és felvette a csillogó tárgyat, ami nem volt más, mint egy mobiltelefon.

– Ne piszkáld! – kiáltott rá a kocsiból a társa, amikor látta, hogy be akarja kapcsolni. – Nehogy valami csapda legyen!

– Vagy nehogy valami fontos adatot kitörölj belőle – morogta a kormánynál ülő napszemüveges fickó. – Biztos, hogy a csávóé volt, aki belezuhant a szakadékba. Lehet, hogy megtudhatjuk, hogy ki volt ez, és mit akart. Vigyük csak el a Főnöknek! Majd ő megmondja, mi legyen vele.

Harmadik társuk, aki ugyan mindkettőjüknél nagyobb darab volt, de esze annál kevesebb, egy kicsit még hezitált, de amikor látta, hogy a kijelző ripityára tört, odavitte a kocsiban ülőkhöz.

– Nem ér ez már kutyaszart sem! Ebből nem tudsz meg a pasiról semmit!

– Mi nem is, de majd a Főnök vagy a kis kedvence kezelésbe veszi. Na, add ide!

A három, barna egyen-pólóba öltözött, felfegyverzett zsoldos visszaérkezett a fehérre festett falú, piros cseréptetős villa bejáratához. A kopasz, kezében a telefonnal kiszállt a vezetőülésből

– Hol a Főnök? – kérdezte az ajtóban álló, ugyancsak barna pólós marcona alaktól, aki csak a fejével bökött a hátsó kert irányába. A bőrfejű, géppisztolyát a vállán hátra tolva elindult a medence felé, ahonnan hangos csivitelés és nevetgélés hallatszott. Amikor látótávolságba ért, megállt egy pillanatra és elgyönyörködött és két csodaszép, félmeztelen, barna bőrű leányzóban, akik a medence sekélyebb részében pancsoltak. Köhécselés hallatszott, mire gyorsan összekapta magát és a napernyő árnyékában fekvő férfihoz sietett. A hatalmas termetű, fekete bőrű férfi hozzá hasonlóan teljesen kopasz volt. Különös ismertetőjele a jobb arcán egy világosabb folt volt, egy régebben elszenvedett robbanás nyoma. Aranykeretes Bentley napszemüveg rejtette el tekintetét. A mellette álló asztalkán csiszolt kristály whiskys üveg állt, egy hozzáillő pohárral. A hamutartóban egy meggyújtott Behike szivar füstölgött. A vak is láthatta, hogy itt van mit a tejbe aprítani.

– Elkaptátok? – kérdezte.

– Belezuhant a szakadékba. Felrobbant a kocsijával együtt.

– Ki lehetett az?

– Ezt találtuk – mutatta a telefont. – Biztos a fickóé volt. Nem nyúltunk hozzá, nehogy letöröljünk róla valami fontosat.

– Oké, majd Richard megnézi – mondta a Főnök és csettintett az ujjaival. Az egyik leányzó azonnal kipattant a medencéből és magára csavart egy törülközőt.

– Szólj, Richardnak, hogy jöjjön ide!

Az alacsony termetű, vékony, jelentéktelen külsejű, szódásszemüveget viselő Richard lélekszakadva érkezett, hóna alatt egy laptopot cipelve.

A zsoldosok nagyon utálták, de nem mertek vele ujjat húzni, mert a fickó tényleg zseni volt a műszaki kütyük világában. Hatalmas egója is ebből a tudásból fakadt és ezt értékelte benne a Főnök is. Kérdezés nélkül tudta, mi a feladata. Elvette a telefont.

– Ez csak egy sima telcsi, semmi különleges.

– De teljesen összetört a kijelzője – morogta a kopasz zsoldos. – Használhatatlan.

– Akárcsak a te fejed! – fölényeskedett a szemüveges. – Ha nem tudnád, a fájlok és a szoftverek a belsejében találhatóak. Semeddig nem tart hozzáférni az adatokhoz.

– Akkor fogj hozzá minél hamarabb! – morrant rá a Főnök.

– Oké, oké! Máris!

A Főnökkel persze nem mert nyegléskedni. Odébb lépett és az egyik üres székre tette a laptopját. A zsebéből mindenféle kábeleket varázsolt elő és máris összekapcsolta a megviselt mobillal. Ujjai villámgyorsan száguldoztak a klaviatúrán, mire a képernyőn megjelent egy sor adat.

– Tessék! – vigyorgott rábökve a legfelső sorra. – A telefon egy Thomas Smith nevű fickóé és utoljára egy Full Metal nevű illetőt próbált hívni. De több hívás is ment erre a számra az elmúlt két napban. Ahogy látom, videofelvételeket, fényképeket is küldött. Itt vannak!

A Főnök közelebb hajolt és felhorkant.

– Ez utánam nyomozott! Egyértelmű ezekből a képekből!

– No, igen, meg a GPS adatokból is – bólintott a nyüzüge pasi.

– Azonnal állj rá, derítsd ki, hogy ki ez a Smith!

– Ki volt! – szólt közbe a kopasz zsoldos, de a Főnök helytelenítő pillantásától elnémult.

– Majd ha ide hozzátok a fejét, akkor elhiszem, hogy csak volt. Addig csak beszéljünk róla úgy, mintha élne. Ti menjetek vissza a szakadékba zuhant kocsihoz és fésüljétek át a környéket! De alaposan ám! Te meg fejtsd meg, hogy kik ezek! Ha lehet, akkor már tegnapra.