Renáta W. Müller

Éden sorozat 2.

PERZSELŐ TŰZ

©Renáta W. Müller

Facebook

www.instagram.com/renatawmuller/

www.tiktok.com/@renatawmuller

ISBN:  978-615-6306-11-1

Jelen e-könyv használatára kizárólag a megvásárlója jogosult.

Illegális terjesztése amellett, hogy szerzői jogokat sért és törvénybe ütközik,

megfosztja a szerzőt attól, hogy fizetést kapjon az odaadó munkájáért.

Ne támogasd az illegális könyvletöltést!

Terra-Argosz, Mandalore

Thetorisz, Alba tartomány

Terra Argosz, Mandalore

Thetorisz, Credo tartomány

Mandalore

Mandalore, A Torony

Thetorisz, Anister tartomány

Thetorisz Alba tartomány

Thetorisz Alba tartomány

Thetorisz, Credo tartomány

Thetorisz Alba tartomány Morodon völgye

Thetorisz, Credo tartomány

Terra-Argosz, Mandalore

Avalon

Hanyatt fekszem az íróasztalon, tekintetem a faragott nyelű levélbontó késre siklik. Nem túl éles, ettől függetlenül meg tudnám ölni vele, ha akarnám. Nem is kellene túl sok erőt kifejtenem hozzá, hogy átlyukasszam vele a mellkasát, bármennyivel nagyobb és nehezebb is nálam. Mégsem teszek semmit, hanem küzdve az ösztöneim ellen, hagyom, hogy mocskos kedvét lelje a testemben. Megvetem magam emiatt legalább annyira, amennyire az igazgatót gyűlölöm. De ha aközött kell választanom, hogy némán tűrök, vagy szabadjára engedem a bennem lakó démont, akkor inkább elszenvedem a kínokat. Ezt a gonoszt legalább ismerem, tudom a nevét, de az, amelyik néha kontrollálatlanul felszínre tör belőlem, még jobban megrémít.

Izzadt tenyere végigcsúszik a combomon, durván szétfeszíti a lábamat. Öklendezni kezdek, ahogy valami kemény nyomódik az szemérmemhez, nem tudom, meddig leszek képes elviselni, amit velem tesz. Muszáj másfelé terelnem a gondolataimat, ezért kiszemelek egy pontot a falon, és azt kezdem szuggerálni. Sikerül magamat transzközeli állapotba hoznom, légüres térben lebegek, ahol egyre inkább eltávolodom a valóságtól. A lelkem sír, de a szemem száraz marad, és a tudatom elhagyja a testemet.

Ez az a pillanat, amikor mindig felébredek a rémálomból, és izzadságban fürödve ülök fel az ágyamban. Az utóbbi időben egyre gyakrabban fordul elő velem ilyesmi. Hiába sikerül nappal a tudatom legmélyére száműzni ezt a gyerekkori traumát, éjszaka az emlékképek a felszínre törnek, hogy gyötörjenek. Igyekeztem nem foglalkozni velük, vártam, hogy talán maguktól elmúlnak, de nincs ekkora szerencsém. Olyan ez, mint egy le nem zárt, szégyenletes fejezet köztem és az igazgató között. Egy gennyes seb, amely sosem lett alaposan kitisztítva, így újra és újra kifakad, hogy a bűzével elárasszon mindent. Egyre nő bennem a bizonyosság, hogy tennem kell valamit. Egyszer és mindenkorra le kell ráznom magamról az áldozat szerepét ahhoz, hogy továbbléphessek. Bármennyire visszataszító is a gondolat, nincs más út, egy dolgot tehetek csak: vissza kell mennem rémálmaim helyszínére, szembenézni a szörnyeteggel.

Kézfejemmel letörlöm az izzadságot a homlokomról, és körbenézek a szobámban. Még alig pirkad, mindent homály borít, én mégis tisztán ki tudom venni a bútorok körvonalait. A többi érzékszervemmel együtt a látásom is napról napra élesebb, most már nem okoz gondot a teljes sötétségben való tájékozódás sem. Megváltozott testem gondosan tárolja a nedvességet, ezért Mandalore gyilkos klímája ellenére szinte soha nincs melegem. Csupán a rémálmaim közepette fordul elő, hogy úgy lever az izzadság, mint most. Talán, ha nem aludnék egyedül, és lenne, aki örömtelibb irányba tereli a gondolataimat, ez sem fordulna elő.

Vetek egy szomorkás pillantást magam mellé az ágy üres oldalára, és mélyet sóhajtok. Ki tudja, Azrael hol van, és mit csinál mostanság? Mindenesetre egy biztos: nincs velem, és borzalmasan hiányzik. Hiába reménykedtem benne, hogy a dolgaink rendeződnek, de legalábbis egyszerűbbé válnak, nem így történt. Zavartan és ellentmondásosan viselkedik, mióta legutoljára visszatértünk Thetoriszból. Mintha egyfajta skizofrén állapot uralná az elméjét, szenved a hiányomtól, mégis kerül. Alig látom, mert folyton úton van, de amikor mégis találkozunk, a szeme és a testbeszéde elárulja, hogy gyötri a vágy utánam. Erősen küzd egy számomra láthatatlan ellenség ellen, és én nem tudom, miként segíthetnék neki. De ami ennél is elkeserítőbb, lassanként eljutok abba az állapotba, hogy elegem lesz az egészből. Szeretem és kívánom őt, de ez a szerelem kezd borzasztóan megterhelővé válni. Vele minden olyan átkozottul komplikált, és én belefáradtam az akadályok kerülgetésébe. Azrael maga a féktelen szenvedély, felperzselő tűz, amikor szeretkezünk, de a lelke egy részét dermesztő jégpáncél fedi. Én pedig kifogytam az ötletekből, miként olvaszthatnám le róla ezt a vértezetet, vagy hogy egyáltalán szeretnék-e tovább kísérletezni vele.

Ki akarom verni a fejemből a lehangoló gondolatokat, lehunyom a szemem, és erősen koncentrálok, hogy helyreállítsam testem ideális hőmérsékletét. A verejték pillanatok alatt el is párolog a bőröm felszínéről. Szeráf testem néhány új tulajdonságának kontrollálásához gyakorlásra volt szükségem, mások pedig maguktól működnek. Gyerekként sem voltam sosem beteges, de ez akkoriban nekem egyáltalán nem tűnt fel. Egyszerűen nem foglalkoztam vele, bár biztos, hogy a kórokozókkal szembeni immunitásomat apám génjeinek köszönhettem. Az a fejlődés viszont, amin a szervezetem az utóbbi időben keresztülment, lenyűgöző.

Kiszállok az ágyból, és a hűtőhöz megyek egy palack vízért. A Tillia-gyökérnek köszönhetően, melyet az ivóvizembe áztatok, nincs szükségem túl sokra belőle. Pár korty nedvesség bőven kielégíti a szomjamat akár fél napra is.

Kívülről nem fedezhető fel változás a testemen, egyetlen ember sem néz rám furcsán, mióta visszatértem Thetoriszból. Nem váltam feltűnően izmossá, sem pedig magasabbá, az átalakulás a belsőmben megy végbe. Meglepő, de nagyon szórakoztató dolgokra jöttem rá az utóbbi időben. Például képes vagyok kapcsolatba lépni anyagokkal, és bizonyos szituációkban irányítani az elemeket. A tűz, a víz, a levegő és a föld a barátaim, és fel tudom használni az erejüket, ha segítségre van szükségem. Vízből nagyon kevés van Terra-Argoszon, és talán emiatt mindig is ellentmondásos viszony fűzött hozzá. Egyfajta félelemmel vegyes tisztelettel tekintettem rá, ezért nem is csoda, hogy az elemek közül is ez izgatja leginkább a fantáziámat mostanság.

Visszamászok az ágyba, bár tisztában vagyok vele, hiába van messze még a reggel, nem fogok tudni visszaaludni. Magam elé teszem a palackot, és ujjamat a külső falához érintem. A víz átlátszó molekuláira összpontosítom a figyelmemet, elképzelem a láthatatlanul apró atomrészecskéket, ahogy egymáshoz kapcsolódnak. Mutatóujjamat lassan felfelé tolom az üveg hideg falán, és figyelem, amint egy kerek vízbuborék elválik a többitől, és az ujjamat követve felfelé emelkedik. Szép engedelmesen kicsusszan az üveg szűk száján, és az ujjam hegyétől pár centire lebeg a levegőben, mint egy túlméretezett csepp. Az alakját folyton változtatva jobbra-balra úszik a térben, mintha csak táncolna, mígnem mutatóujjammal az ajkam felé invitálom. Kinyújtom a nyelvem, mire a vízcsepp rátelepszik, aztán szétloccsan rajta. Az időzítésem nem tökéletes, így egy része kifolyik a szám szélén, és megnedvesíti a pólómat. Nevetve törlöm meg a szám, és megismétlem a mutatványt még kétszer, mire elmúlik a szomjúságom.

Nem olyan régen egy véletlennek köszönhetően jöttem rá, hogy képes vagyok befolyásolni a víz folyását. Mélyen a gondolataimba merülve léptem be a zuhanykabinba, és megnyitottam a csapot. Hozzászoktam, hogy langymeleg víz folydogál, néha csak csöpög a csőből, de azon a napon szokatlanul nagy nyomással, jéghideg vízsugár zúdult a hátamra. Felsikoltottam a sokktól, magam elé emeltem a kezem, és minden idegszálammal azt kívántam, hogy a hideg víz ne érintse a bőrömet. Nem mondtam ki a szavakat hangosan, mint egy varázsigét vagy ilyesmi, nem is gondoltam végig az egészet tudatosan. Sokkal inkább egyfajta ösztönös akaratmegnyilvánulás volt, védekezésül a váratlan és kellemetlen érzés ellen. A víz viszont azonnal reagált az akaratom parancsára, és szépen körbefolyta a testem körvonalát, anélkül, hogy érintkezett volna a bőrömmel. Első pillanatban megrettentem, de mivel nem történt semmi egyéb – a víz továbbra is békésen csordogált lefelé a csőből, engedelmesen kikerülve engem –, lassanként megnyugodtam és újra mertem levegőt venni. Tudomásul vettem, hogy ez is egy azok közül a meglepő változások közül, amiket a belsőmben végbemenő metamorfózis vált ki. Idővel még viccesnek is találtam a dolgot, mikor ujjamat óvatosan belefúrtam a tőlem pár centire folyó vízsugárba, mely azonnal megint a testemhez csattant, és ellepett. Ezután már tudatosan kísérleteztem azzal, hogy vajon minden esetben engedelmeskedik-e nekem a víz, és rájöttem valami fontosra. Ha stresszes szituációban találom magam, és a szívverésem hirtelen felgyorsul, vagy megijedek – mint ahogy az történt a zuhanyzóban a legelső alkalommal –, akkor az irányítás azonnal, szinte magától működik. Viszont rendkívül erősen kell koncentrálnom, hogy képes legyek az elemet kontrollálni, ha csak úgy, minden különösebb ok nélkül akarom előhívni ezt a képességet. Erre is igaz ugyanaz, amit Azrael a hang használatáról mondott: kitartó gyakorlással tökéletesíthető az alkalmazása.

Leteszem az üveget az ágy melletti kisasztalra, és a fejem felett forgó ventilátor mozgását bámulom. Nem mintha szükségem lenne rá, hogy hűtse a levegőt, csak megszokásból hagyom bekapcsolva. Ellazít a monoton zaj, amit kelt – régebben legalábbis ez volt a helyzet, de már ez sem segít. Aludnom kellene, de nem merek, mert attól félek, hogy a rémálom ismét rám tör. Ha Azra itt lenne, szeretkezéssel tölthetnénk az időt reggelig. Vágyódva gondolok a legutolsó alkalomra, a buja emlékképektől tűzfolyóvá válik a vér az ereimben, alhasam lüktetni kezd. Kezem lefelé indul a testemen, oda, ahol a leginkább kívánom őt. Lassan széttárom a lábamat, de aztán megdermedek, és dühösen összecsapom a combomat. Csináltam már ilyet korábban, de az érzés fényévekre van a valódi szeretkezéstől, mikor Azrael ér hozzám. A magamnak okozott öröm csupán silány másolata a gyönyörnek, amit vele éltem át, és ez egyszerre lehangol és bosszant. Nincs értelme az egésznek, ha utána csak még nagyobbra nő bennem a frusztráció. Mérgesen félredobom a takarót, és inkább kikelek az ágyból. Nem bírom tovább a tétlenséget, muszáj csinálnom valamit. Úgy döntök, megteszem az első lépést a múltam egy csúnya fejezetének lezárása felé. Felöltözöm, és gyalog vágok neki a kihalt városnak. Mandalore utcái napközben a forróság miatt eléggé elhagyatottak. Csak azok tartózkodnak a szabadban, akiknek feltétlenül szükséges. Az emberek nagyrészt naplemente után merészkednek elő a házaikból, és a kora hajnali órákig aktívak kint. Napfelkelte után a legtöbben igyekeznek a dolgukat négy fal közt végezni. Még nem pirkad, amikor kilépek a ház kapuján, és körbekémlelek a poros utcán. Utam egyenesen az Errol Intézethez vezet, oda, ahol kislány koromban másfél évig éltem.

७

Hosszú évek óta nem jártam már azon a környéken, ahol az intézet fekszik, de még most is torokszorító érzés kerít hatalmába, amikor meglátom a magas kőkerítést, és a fekete vaskaput, melyen keresztül nyolc évvel ezelőtt elhagytam ezt a földi poklot. Megállok előtte, és felnézek a kerítés tetejére. Háromméteresnek saccolom, nem okozhat problémát átmásznom rajta. Néhány lépést hátrálok, hogy neki tudjak futni, és pont, ahogy gondoltam, ruganyos izmaimnak köszönhetően, kihasználva a lendületet, első próbálkozásra fent is vagyok a kerítés tetején. Vetek még egy pillantást a hátam mögé, de az utca kihalt, így egy ugrással lent termek az intézet kertjében. Hangtalanul futok végig a pázsiton, egyenesen a bejáratig, de megtorpanok a sötétbe burkolózott épület előtt. Épp elégszer voltam ott, ezért tudom, hogy az igazgató lakrésze és irodája a keleti szárnyban helyezkedik el, míg a gondozottak kórtermei a nyugati részben. Elfog a bizonytalanság, és hirtelen őrültségnek tűnik ez az egész kaland. Mi a fenét művelek én itt egyáltalán? Sokkal okosabb lenne, ha nyugton hagynám a múltat, és nem hánytorgatnám a régi sérelmeket. Megváltoztatni úgysem tudom, ami évekkel ezelőtt történt, és vajon a bosszúállás a helyes út? Talán tényleg bölcsebb lenne elengedni az egészet. A gond csak az, hogy a múlt üldöz engem, és nem fordítva. Én szíves örömest búcsút intettem volna neki már rég, de az ocsmány emlékek újra és újra visszatérnek éjszakánként. Miért olyan nehéz megbocsátani és felejteni? Az is lehet, hogy az intézetnek azóta új igazgatója van. Egy jóravaló, becsületes ember, aki valóban törődik a pácienseivel, ahelyett, hogy kihasználná őket. Kétségek közt hánykolódom, mialatt szemem végigfut az épület homlokzatán, és megakad egy ablakon. Azonnal felismerem a régi szobámat a második emeleten, és friss, égető fájdalom nyilall belém. Egy megmagyarázhatatlan érzés vonz egyenesen ahhoz az ablakhoz, és én sóhajtva engedek neki. Nekilendülök, ujjaimat a repedésekbe süllyesztem, a hasadékokon és párkányokon egyensúlyozva, felmászom a falon ahhoz az ablakhoz. Szívem hevesen ver, amikor a rácsba kapaszkodok, és belesek a helyiségbe. Sötét van bent, én mégis mindent tisztán látok. Mintha semmi sem változott volna az elmúlt nyolc évben: a szőnyeg, a bútorok, még az ágynemű mintázata is mind ugyanaz. Megborzongok a látványtól, a hajszálak felállnak a nyakamon, amint tekintetem egy alakra siklik a takaró alatt. Egy lány alszik az ágyban, de az álma zaklatott. Szemhéja alatt a szemgolyói nyugtalanul rángatóznak, és takaró alól kilógó keze össze-összerándul. Fiatalnak látszik, nem lehet több tizenkét évesnél, én is körülbelül ennyi idősen voltam ennek a szobának a foglya. Azonnal elönt a szánalom és a részvét a lány iránt, erővel kell visszapislognom kitörni akaró könnyeimet. Mi lehet a baja? Valami biztos nem stimmel vele, egyébként nem volna itt, ebben a vasrácsokkal védett szobában – morfondírozom magamban, de aztán egyből eszembe jut, hogy engem is bezártak ebbe a diliházba, pedig nem volt az agyammal semmi hiba. Csak éppen a viselkedésem nem illett bele a sablonba, amit az emberek „normálisnak” neveztek. Nem tudom, miért van rám ekkora hatással ennek a leánynak a sorsa, hisz csak egy idegen a számomra, mégsem vagyok képes levenni róla a szemem. Megszorítom a rácsot, és azon gondolkodom, vajon ki tudnám-e rántani a falból, enélkül ugyanis bajos lenne bejutnom az ablakon keresztül. Valószínűleg képes lennék rá, ha összeszedem az erőmet, de azzal nagy zajt csapnék, megrémiszteném a leányt, és a fél intézet idecsődülne. Más megoldást kell keresnem. Végignézek az ablaksoron, és kiválasztok egyet az első szinten, melyen nincs rács. Könnyedén odamászok a párkányokon egyensúlyozva, és megkísérlem belökni az ablakot, de zárva van. Még kettőt kipróbálok, mire egy irodaszerű helyiség ablakát nyitva találom. Betolom, és hangtalanul beugrom rajta. Átosonok az ajtóhoz, és a kihalt folyosón találom magam. A testemet libabőr borítja, minden tiltakozik bennem az ellen, hogy itt legyek, de nem engedem a felszínre törni az érzelmeimet. Küldetésben járok – tudatosítom magamban, miközben felsurranok a lépcsőn a másodikra. Olyan, mintha egy kísértetkastélyban volnék, egy lélek sincs a folyosókon, csak az ügyeletes ápoló szobájából szűrődik ki egy fénycsík az ajtó alatt. Kezem enyhén remeg, mikor ráteszem a kilincsre, és halkan lenyomom. Lépteim olyan puhák és csendesek, mint ahogy a homoki puma oson a Ragav sivatagban az áldozata felé. Nesztelenül és halálosan. Lélegzet-visszafojtva belépek a szobába, tekintetem azonnal az ágyban fekvőre esik. A lány innen még fiatalabbnak és törékenyebbnek látszik. Nem tudom, mit lehet a baja, de abból, ahogy nyughatatlanul megrándul, és szabálytalanul kapkodja a levegőt, lefogadom, hogy valami kínozza álmában. Eszembe jutnak a saját, gyötrő álomképeim, és tudatom mélyén rettenetes gyanú kezd testet ölteni. Nem, ez nem történhet meg! – nagyot nyelek, de a torkom elszorul az érzelmektől. Egy ideje már nem hiszek a véletlenekben, sem abban, hogy a dolgok cél nélkül történnek. Megtanultam hallgatni az ösztöneimre, és hiszem, hogy az a rejtelmes sugallat okkal vezetett pont ehhez a gyermekhez. Leguggolok az ágya mellé, és egy ideig feszülten figyelem az arcát. A haja szőke, nem olyan sötét, mint az enyém, az arca keskeny, és még álmában is ijedtnek és meggyötörtnek tűnik. Ez nem egy boldog gyermek arca, de persze mitől is lenne az? Egyszerűen muszáj tudnom, mi folyik itt, ezért remegő szívvel bár, de valami olyasmire szánom el magam, amit még sosem tettem. Mentalista képességemet Carys és a többi szeráf segítségével folyamatosan fejlesztem, de még egyszer sem próbáltam ki, tudok-e olvasni egy ember gondolataiban. Kezem felé nyújtom, és leheletfinoman megérintem a halántékát. Lehunyt szemmel koncentrálok, de olyan hirtelen rohannak meg a benyomások, hogy gyorsan vissza is rántom a kezem. Annyira intenzíven álmodik, hogy az érzései szinte magukkal sodornak engem is. Ezek az érzések pedig rettenetesen hasonlítanak a sajátjaimra, amiket gyerekként átéltem e falak között, és ez egyáltalán nem jó jel. Erőt veszek magamon, teleszívom a tüdőmet levegővel, és újra próbálkozom. Ahogy középső és mutatóujjam megérinti a halántékát, úgy teszek, amint azt Azraeltől tanultam: magam elé képzelem a hosszú, sötét folyosót, amelynek a végén ajtó nyílik a másik személy elméjébe. Általában védőfalakba, cselekbe és ellenállásba ütközöm, ha egy szeráf elméjében próbálok kutakodni, de most semmi ilyesmi nem állja az utamat. Akadálytalanul nyílnak meg előttem a kislány emlékképei, érzései, úgy haladok előre, mint kés a puha vajban. Egy apa nélküli, csonka családot látok, magányt, rengeteg kétkedést és félelmet a sötétben. Tudnék még mélyebbre is hatolni a részletekért, de megállít a szemérem. Hívatlan betolakodónak érzem magam egy ember legintimebb szférájában, és minden bizonnyal az is vagyok. Eddig, ha ilyesmit tettem, az mindig az alany beleegyezésével történt, de itt most egészen más a helyzet. Kizárok minden egyebet, amiről a leány fájó emlékezetében olvashatnék, és a jelenlegi álmára koncentrálok. Átlépek egy képzeletbeli ajtón, mely mögött hullámokban tör rám egy gyomorforgatóan édes szag. Bevillan egy ismerős helyiség képe, és a szívem kihagy pár ütemet, amikor felismerem, hogy hol vagyunk. Tisztán látom az íróasztalt a tollakkal, papírokkal, még a levélbontó kést is. Nincs semmi kétségem afelől, hogy ez az igazgató irodája. Aztán amikor egy álszent arc kéjes vigyora kúszik be az elmémbe, a hányinger olyan valósan önt el, hogy öklendezni kezdek tőle. Erővel kell rávennem magam, hogy ne húzzam vissza a kezem, nem akarom megszakítani a kettőnk közötti kapcsolatot. A leány homloka forró, és izzadságcseppek ütnek ki rajta. Az ő szemén keresztül látom az igazgató puffadt, kipirult arcát, és kövér ujjainak érintésétől engem is kiver a verejték. Osztozunk a rémálmon, két test vagyunk, de egy szellem. Zsigereimben érzem az undort, és a zavarodottságot, ami elönti a leányt, míg az a szörnyeteg a testét használja. Szenved, de tűr, pont, ahogyan én is tettem akkoriban.

Nincs szükség rá, hogy többet lássak, minden egyértelmű. Visszahúzom az ujjamat, és zihálva tör ki a tüdőmből az eddig benntartott levegő. Reszketek a megrázkódtatástól, az érzelmek szélviharként kavarognak bennem. Újra megtörténik, az az emberformába bújt ragadozó, visszaélve a ráruházott hatalommal, megrontja a kiszolgáltatott áldozatait. Ez eddig még sosem jutott eszembe, de most elborzadva értem meg, hogy biztosan nem én voltam az első prédája annak idején. És vajon hányadik áldozata lehet ez a szerencsétlen gyermek itt? Lassacskán múlik bennem a zavar, és az emóciók sűrű forgatagból tisztán és világosan kiválik egyetlen érzelem: mélységes, izzó harag.

Véget kell vetni ennek a ki tudja, mióta tartó lidércnyomásnak, és átkozott legyek, ha nem teszem meg. A leány izzadságban fürdő arcára nézek, aztán gyengéden végigsimítok a homlokán. Felidézem magamban az Azrától tanult bene elohim szavakat, melyek békét hoznak a megfáradt elmére. − Lo gey, khilem! Luhevi sholem – suttogom, és minden szeretetemet tudatosan a gyermek felé irányítom. Hosszú másodpercek telnek el, mire zaklatott légzése egyenletessé válik, és feszült arcán végre elernyednek az izmok. Most igazi, pihentető álomba merült, és legalább ma éjszakára nem fogják többé zaklatni a rémálmai. Milyen kár, hogy ezt a telepatikus akaratátvitelt a saját álmaim befolyásolására nem tudom alkalmazni – állapítom meg magamban kesernyésen.

Megszakítom a kapcsolatunkat, és óvatosan felállok az ágy mellől. Teljesen ki vagyok merülve, ez a mentális utazás alaposan kivette belőlem az erőt. Arra is rájöttem, hogy egy ember nem képes ellenállni, ha be akarok hatolni az elméjébe, ám amit ott találok, az rám is hatással van. Vagy talán azért ragadott annyira magával ennek a leánynak a szenvedése, mert olyan kísérteties a hasonlóság a kettőnk helyzete között? Akárhogy is van, a korábbi bizonytalanságom mostanra szilárd elhatározássá nőtte ki magát. Van olyat eset, amikor iganis megéri a múlt sötét árnyaival foglalkozni. A bűnös megkapja, amit megérdemel, mert most már hatalmamban áll igazságot tenni.

७

Soha életemben nem bántottam senkit szándékosan, sem fizikális, sem mentális értelemben, de a mai napon ez megváltozik. Nem várom meg egy újabb éjszaka sötétjét, hogy látogatást tegyek az igazgatónál, ezúttal fényes nappal keresem fel az intézetet. A főkapun át lépek be, és a recepcióspult mellett, egyenesen a keleti szárny felé indulok. Fehér orvosi köpenyemnek köszönhetően – melyet múlt éjjel az ügyeletes ápoló szobájából csórtam el – nem keltek feltűnést a folyosókon. Dél felé jár az idő, így az ápoltak és az dolgozók legnagyobb része az ebédlőben tartózkodik. Nem gondolom, hogy az igazgató az elmúlt években felvette volna azt a jó szokást, hogy a páciensekkel ebédel, ezért szinte biztos vagyok benne, hogy az irodájában találom. Amikor meglátom az oly jól ismert és gyűlölt ajtót, a lendületem alábbhagy, és lelassítok. Nagyon hevesen ver a szívem, nem is tudom megfogalmazni, mi az, amit pontosan érzek. Nem félek tőle, azok az idők elmúltak, amikor bánthatott, ez a találkozás mégis felkavaró. Bosszút állni jöttem, de már nem csupán rólam van szó. Talán, ha csak a saját sérelmeimért akarnék elégtételt venni, nem lennék olyan biztos a dolgomban, de tegnap éjjel óta ez már nem pusztán magánügy. Meg kell büntetnem egy gonosz embert, aki azt hiszi, szabadon garázdálkodhat, mert sosem fog nyilvánosságra kerülni a romlottsága. Egész éjszaka a leány járt az eszemben, és vele együtt az a kihasznált kislány is, aki én magam voltam egykor. Nem, semmi okom hezitálni, hogy helyes-e, amit teszek, kihúzom magam, és emelt fővel megyek tovább. Nekem itt küldetésem van. Ha én nem állítom le, talán senki sem fogja, és ki tudja, meddig folytatódik tovább ez a gyalázat. Még nem tudom pontosan, mit fogok tenni, a megtorlás módját attól teszem függővé, miként reagál majd.

Az épület ezen részén jelenleg nem sokan járnak, ami nekem pont kapóra jön. Megállok az ajtó előtt, és megacélozva magam, kopogtatás nélkül benyitok, aztán be is lépek. Az igazgató egyedül van, az ablak előtt áll, és a parkot nézi. Szemöldökfelvonva visszafordul a neszre, gondolom, nem szokták csak úgy rányitni az ajtót. Rezzenéstelen tekintettel próbálok végignézni rajta, nem akarom, hogy az arcom utálatot fejezzen ki. Fair döntőbíró és becsületes ítélet-végrehajtó akarok lenni.

– Mit akar? – kérdi ingerülten összehúzva a szemét.

Láthatóan nem ismer fel elsőre, amin nem csodálkozom, hisz eltelt már nyolc év, hogy utoljára látott, és azóta felnőttem. Ő viszont nem változott sokat, csupán felszedett pár kilót, de most is ugyanolyan tenyérbemászó a precízen borotvált képe, mint régen. Nem válaszolok a kérdésére, hanem határozottan elfordítom a kulcsot a zárban. Így már csak magunk vagyunk.

Ránézésre biztosan nem látszom túl fenyegetőnek, mert az igazgató dühös képpel felém bök, és felháborodottan rikácsolja:

– Mi a fészkes fenét művel? Hogy képzeli?

Még mindig higgadtan felé lépek, és bár nem mutatom ki, de puffadt ujjainak a látványára ismét elfog az undor. Fejemet kissé félrebiccentve mustrálom őt és a környezetét.

– Nem ismer meg? Pedig én nagyon jól emlékszem magára.

Gyanakodva ráncolja a homlokát, talán kezd neki derengeni valami. Lassan az asztala felé indul, közben megkérdezi:

– Maga orvos? Nem, annak túl fiatal – rázza meg a fejét bizalmatlanul. – Ápoló?

– Egyik sem vagyok, de évekkel ezelőtt magam is e falak között éltem egy ideig. Páciensként – hangsúlyozom az utolsó szót. – Talán így már emlékszik rám, a nevem Avalon Bloom.

A szeme elkerekedik a felismeréstől, és néhány hosszú másodpercig meglepetten bámul rám. Alapos érdeklődéssel végiggusztálja a testemet, amitől kiráz a hideg, de fegyelmezem magam, nem mutatok semmilyen gyengeséget előtte.

– Avalon? Nocsak – húzódik a szája egy nyugtalan kis mosolyra. Most már beazonosított, nem kétséges. – Mi keresnivalód van itt? – kérdi a zárt ajtóra pillantva.

Mi keresnivalóm? Tényleg azt akarja, hogy kimondjam?

– Úgy gondoltam, nekünk kettőnknek van némi elszámolnivalónk – felelem még mindig higgadtan, megadva neki a lehetőséget, hogy magyarázkodni kezdjen.

Biztosra veszem, hogy az ember nem felejti el, ha szexuálisan bántalmazott egy gyereket, pláne, ha ezt a szokását azóta is gyakorolja. Pontosan tudja, miről beszélek. Felvonja a szemöldökét, és lekicsinylőn néz végig rajtam.

– Fogalmam sincs, mire célzol – jelenti ki hidegen. – Egyébként pedig semmi keresnivalód az irodámban. Azt sem értem, hogy jutottál be egyáltalán – mondja egyre dühösebb hangon, és kezét az asztali telepanel felé emeli.

Elég hamar sikerült kihoznom a béketűréséből, és be kell vallanom, a lelkem legmélyén talán örülök is neki, hogy így reagált. Nem tudom, mit tennék, ha térdre vetve magát előttem, megbocsátásért könyörögne. De az igazgatónak láthatóan eszében sincs bűnbánatot gyakorolni, inkább minél gyorsabban meg akar szabadulni tőlem. A biztonságiakat akarja hívni, erre a fejemet teszem. Itt az ideje, hogy leteszteljem a képességeimet éles helyzetben is. Teleszívom levegővel a tüdőmet, és kezemet felé nyújtom. Ahogy Azraeltől tanultam, a szavakat a kifújt levegővel együtt engedem ki a torkomon, lassan, de határozottan. A beszédem halk, szenvtelen tónusban hangzik. Kijelentés, nem kérés.

– Nem hívsz fel senkit. Eltávolodsz az asztaltól, és az ablakhoz hátrálsz.

Az igazgató szeme megrebben, amint szinte csodálkozón bámul rám, és pár pillanatig nem mozdul. Szilárdan nézek a szemébe, tudom, nincs szükség rá, hogy megismételjem a parancsot. Magam is érzem a szavaim mögötti erőt, és ez fantasztikus megtapasztalás. Anélkül engedi le a kezét, és lép hátra, hogy tekintetét képes lenne elszakítani az enyémtől. A telepanelt „foglalt” móduszba kapcsolom, hogy ne zavarjanak bennünket, azután leengedem a kezemet, és egy pillanatra megszakítom a szemkontaktust. Az igazgató zavartan néz körbe, láthatóan nem érti, miért tette pontosan azt, amire utasítottam. A hang használata nem azt jelenti, hogy a másik öntudatlan állapotba kerülve engedelmeskedik. Ellenkezőleg, a személy végig magánál van, tudja is, hogy mit cselekszik, csak éppen nem érti, hogy miért teszi. Fájdalmat vagy kellemetlenséget csak akkor érezne, ha tudatosan megpróbálna ellenállni a hangnak, de erre az emberek nem képesek.

– Mi folyik itt? – kérdi nagyokat nyelve, a szája dühösen megremeg, és a keze ökölbe szorul.

– Feltételeztem, hogy ennyi idő elteltével talán megbánta a tetteit. Gondoltam, eljövök, hogy meghallgassam egy megtört, bűnei súlya alatt vergődő ember bocsánatkérését, de úgy látom, semmit sem változott.

– Félrebeszélsz. Te már gyerekként sem voltál beszámítható, hisz ezért kerültél ide – mondja gúnyos felsőbbrendűséggel.

– Az én elmémmel sosem volt baj, ellenben a magáé olyan, mint egy sötét mocsár. Rothadt és bűzlő – lépek egyet felé. Keze a háta mögött matat valami után, de hagyom. Remélem, rám támad, és okot ad rá, hogy megüssem, mert még soha életemben nem éreztem ilyen intenzív vágyat rá, hogy ellássam valaki baját. – Szóval nincs mit mondania? Nem akar bocsánatot kérni azért, amit velem tett?

– Elmebajos voltál gyereknek, és nem csoda, hogy hibbant felnőtt lett belőled. Nem tudom, miért evett ide a fene – sziszegi, és előránt a háta mögül egy hosszú pálcaszerűséget. Gondolni sem akarok rá, mire használhatja. – De majd én megtanítom neked a tiszteletet. Elbánok veled most is ugyanúgy, mint az összes többi félcédulással – vigyorodik el gonoszul.

− Maga betegebb, mint a legtöbben, akik ide be vannak zárva – mondom viszolyogva.

− Hiányzik talán a régi szobád, te kis ribanc? Szeretnél megint beköltözni?

Ennél többre nincs szükségem, a szavai elárulják, pontosan tisztában van vele, mit tett velem korábban, és egy cseppet sem bánja. Valószínűleg annyira beteg a lelke, hogy nem is tekinti bűnnek, amit művelt. Egyenesen az arcom felé suhint a pálcával, mely ha célba ér, komoly sérülést okozhatna, de könnyen kitérek előle. Nekem szeráfok tanították a harcművészetet, és a shanai botharcra a legnagyszerűbbek oktattak. Ez a püffedt testű, puhány, perverz férfi nem ellenfél számomra. Félreugrok, könyökömet hárítón felfelé lököm, amivel kiverem a kezéből a fegyverét. A pálca megpördül a levegőben, és ahogy lefelé zuhan, én elkapom, és ugyanazzal a mozdulattal hatalmasat suhintok keresztbe a testére. Az egész nagyon gyorsan történik, legalábbis emberi léptékkel mérve. Az igazgató felordít a fájdalomtól, és hanyatt tántorodva háttal a falnak puffan. A kezem viszket a késztetéstől, hogy újra lesújtsak rá, de visszafogom magam. Döbbenettel vegyes gyűlölettel néz vissza rám, láthatóan nem akarja elhinni, ami történt. Közelebb hajolok hozzá, és a gusztustalan képébe suttogom:

– Tudok a szőke hajú leányról, akit kihasználsz.

Azt nem tudom, hogy hívják a gyermeket, de biztos vagyok benne, hogy nincs is szükség rá, anélkül is érti, kire gondolok. Szemében meghökkenés villan, aztán azonnal gyűlölet váltja fel.

– Semmit sem tudsz bizonyítani – lihegi vérvörös arccal. – Sem te, sem pedig az a dilis kis liba. Szart sem tehetsz ellenem, hát nem érted? – fröcsögi. – Itt én kormányzok mindent és mindenkit. Ez az én birodalmam, azt teszek, amihez kedvem van.

Az irgalom utolsó, hajszálvékony fonala is elpattan bennem, és keményen lesújtok rá a pálcával újra és újra. Amikor hangosan sipítozni kezd a fájdalomtól, lekanyarítom a nyakamról a vékony sálat, villámgyorsan a feje köré tekerem, és betömöm vele a száját.

– Tévedsz, igazgató – mondom, és megragadva a gallérját, felrántom a földről. Meglepően könnyűnek tűnik, ami nem az ő pehelysúlya, hanem az én megnövekedett erőm miatt lehet. Odavonszolom az íróasztalához, és durván belelököm a székébe. – Az uralmadnak vége, de ez még csak a kezdet. A szerepek felcserélődnek, és megesküszöm rá, hogy paciens leszel a saját intézményedben, te szörnyeteg.

– Átkozott szuka – szitkozódik. Nehézkesen formálja a szavakat a szájpecek miatt. Erősen zihálva, félelemmel vegyes hitetlenkedéssel néz rám. A szeme kigúvad, az ér vadul lüktet a halántékán. Ez egy olyan ember tekintete, aki szeret másokat terrorizálni, és nincs hozzászokva, hogy ellentmondanak neki. Kioldom a sálat a szája előtt, nehogy megfulladjon, még azelőtt, hogy véghez tudnám vinni a tervemet. – Ezt még... megkeserülöd. Ugye... nem hiszed, hogy megúszhatod? – köhögi.

Erősen ráfókuszálok, kinyújtom felé a kezem, és hidegen közlöm:

– Papírt és tollat veszel elő. – Megdermedve mered előre, de aztán gépies mozdulatokkal teszi, amit mondtam. – Megcímzed az Errol Intézet igazgatótanácsra részére, és megírod az azonnali lemondásodat az intézet igazgatói pozíciójáról. – A férfi előrehajol, és engedelmesen fogalmazni kezd. Nézem, ahogy keze rója a sorokat, és végül pontot tesz a mondat végére. – Utódodként doktor Gill Tornt javaslod. Aláírod a nevedet és a dátumot. – Teszi, amit mondtam neki, azután üres tekintetét rám szegezi, mint aki további utasításokat vár. Elveszem a papírt, és átolvasom. Rövid, velős, de teljesen korrekt, ezzel nem lesz gond. Félbehajtom, és beleteszem egy borítékba, tekintetem közben egy kis üveg vízre esik, mely ott áll az asztal szélén. Kristálytiszta ivóvíz, nem olyan tápláló, mint a thetoriszi, de azért mégiscsak víz. És ebben a pillanatba már tudom, hogyan fogom méltóképp megbüntetni ezt a gonosz lelket. Egy szemernyi részvétet sem érzek a férfi iránt, de eltölt a megkönnyebbülés a gondolatra, hogy ezután nem lesz alkalma több gyereket bántalmazni. Megkerülöm az asztalt, megállok előtte. – Felállsz – jelentem ki, mire ő felemelkedik a székéből, és várakozón néz rám. Mutató- és középső ujjamat összeillesztve megérintem a halántékát. Erőt véve magamon elnyomom a viszolygást, ami azonnal elönt, ahogy kapcsolatba kerülök a gondolataival és az emlékeivel. Merő szenny és aljasság. Másik kezemmel felemelem az asztalról az üveget, és elé tartom, hogy lássa. Megfontolt higgadtsággal közlöm: – Ez itt víz. A víz gonosz és veszélyes. Meg vagy győződve róla, hogy a víz mérgező. – Fájdalmasan felnyög, majd előregörnyed. Érzem, ahogy a tudata befogadja, elraktározza, és tényként könyveli el a szavaimat. Lehunyom a szemem, várok még egy kicsit, hogy bizonyos legyek a hatásban, de undorodom túl sok időt tölteni ennek az embernek az gondolatai között. – Összepakolod a holmidat, és az irodában maradsz napnyugtáig. Azután hazamész, és nem jössz vissza többé. – Kérdőn oldalra biccentem a fejem, ő pedig engedelmesen sorolja:

– Összepakolom a holmimat, és itt maradok napnyugtáig. Azután hazamegyek, és nem jövök vissza többé. – Bólintok, majd elveszem az ujjam a halántékától, és hátralépek. Levegő után kap, mint aki valóban víz alól bukkan elő, és lihegve visszahuppan a székébe. A pálcát egyetlen mozdulattal kettétöröm, és az ölébe dobom, a vizespalackot pedig leteszem elé az asztalra. Megkövülten mered az üvegre, azután arcán látható zavarodottsággal felpillant rám.

– Nem vagy szomjas? – kérdem halkan.

Hevesen megrázza a fejét, és sokkosan mered rám, mintha legalábbis mocskosul káromkodtam volna.

– Nem, dehogy. Hisz ez... víz – dadogja elborzadva.

– Pontosan – hagyom jóvá, aztán hátat fordítok neki, és az ajtóhoz megyek.

Meg vagyok győződve róla, hogy a helyes dolgot cselekedtem, mégsem érzem hősnek magam tőle. Szeretném minél előbb elhagyni ezt a nyomasztó irodát, és friss levegőt szívni. Elfordítom a kulcsot, de mielőtt kilépnék, még egyszer visszafordulok, és utoljára végignézek a férfin, aki olyan sok fájdalmat okozott nekem, és ki tudja még hány szerencsétlen gyereknek. Többé nem fog, ebben biztos vagyok.

– A soha viszont nem látásra, igazgató. A soha viszont nem látásra – mondom, ezzel kilépek, és becsukom magam mögött az ajtót.

Nem tölthettem az irodában többet negyedóránál, de az ebédidőnek láthatóan vége, mert már többen járnak a folyosókon. Nem nézek senkire, kerülöm a szemkontaktust, és gyorsan leszaladok a lépcsőn a földszintre. Megfordul a fejemben, hogy megkeressem a kislányt, akinek még a nevét sem tudom, de hamar elvetem az ötletet. Nem ismer, és valószínűleg csak összezavarnám, ha meg kellene magyaráznom a látogatásom okát. Megtettem érte, ami tőlem telt, a többi már nem az én dolgom. Ahogy a kijárat felé közeledem, leveszem magamról a fehér köpenyt, és betuszkolom egy szemeteskukába. Az egyetlen olyan személyre gondolok, aki jó volt hozzám ezen a helyen, és magam is meglepődöm a hirtelen támadt vágyon, hogy találkozzak Gill Tornnal. Utánanéztem, így tudom, hogy még mindig itt dolgozik beosztott orvosként. Biztosra veszem, hogy ő méltó vezetője lesz ennek az intézménynek. Míg megállok a recepcióspult mellett, vívódok magamban, hogy megkeressem-e, de végül arra jutok, hogy nem lenne bölcs döntés. Ha a tervem sikerül, hamarosan komoly problémák adódnak az igazgató körül, és a lemondása miatt nagy lesz a felfordulás. Nem lenne jó, ha engem bármiképpen kapcsolatba hoznának az eseményekkel.

– Kérem, adja oda ezt a borítékot doktor Tornnak! – fordulok a recepciós felé.

Az idős nő mosolytalan arcát rám emeli, és a boríték felé nyúl.

– Természetesen, de... nem akarja személyesen átadni? Épp itt jön a doktor – mutat mögém.

Visszafordulok, tekintetem találkozik Gill Tornéval. Az előtér ellentétes sarkában áll, és látható megilletődöttséggel mustrál. Az arckifejezése elárulja, hogy felismert, és bevallom, ez jólesik. Melegség fut át a szívemen, ahogy végignézek fehér köpenyes, sármos alakján. Egészen fiatal orvos volt akkoriban, amikor a védelmemre kelt, és innen is jól látom, hogy azóta nőtt néhány ősz hajszál a halántékán. Egy nagyon vonzó, középkorú férfi néz rám, a szeme melegséget és szívből fakadó jóindulatot sugároz. Mély szimpátia vonz ehhez a férfihoz, és ki tudja, ha a szívemben nem gyökerezne olyan mélyen az Azrael Olsen iránti szerelem, akkor talán...

Elkapom róla a tekintetem, és határozottan felelem a recepciósnak:

– Nincs időm rá. Kérem, adja oda neki ön!

– Ahogy kívánja – vonja meg a vállát, és elveszi a borítékot.

A kijárat felé sietek, de a szemem sarkából látom, hogy Gill is megindult felém, és a nevemen szólít. Ő itt az egyetlen, aki ismeri a szomorú történetemet az igazgatóval, és amint tudomására jut, hogy az a szörnyeteg őt nevezte meg utódjául, gyanakodni fog. Nem kétlem, most, hogy meglátott, hamar rájön az összefüggésre a váratlan megjelenésem és az igazgató lemondása között. Furcsa húzás a sorstól, hogy összetalálkozunk épp most, és mivel nem hiszek a véletlenekben, még inkább megszaporázom a lépteimet. Azért nem állom meg, hogy egy utolsó pillantást ne vessek rá. Homlokráncolva néz, lerí róla, hogy nem érti, mit keresek itt, és miért viselkedem olyan bizarrul. Némi bűntudattal fordulok el, és futva elhagyom az intézetet.

Thetorisz, Alba tartomány

Azrael

– Furcsán viselkedsz, Lord Olsen. Miért kellett titokban találkoznunk? Nem értem, miért ragaszkodtál ehhez a helyhez? – néz körbe Lady Ismeria a fehéren virágzó Tillia-ligetben.

Meghajolok előtte, mutató- és középső ujjammal megérintem a homlokom, a szemem és a szívem felett, majd kiegyenesedem.

– Bizalmasan kell beszélnem veled.

– És Credóban nem lett volna alkalmas?

– Sajnos nem, asszonyom.

Félrebiccenti a fejét, átható pillantása szinte átvilágítja a belsőmet.

– Miért van az az érzésem, hogy Abadeer miatt nem akartál Credóban jönni?

Veszek egy mély levegőt, és őszintén felelek.

– Mert valóban így van.

– Hm – hümmög elmélázva, az arcán szomorkás árnyék suhan át. – Értem, és sajnos... megértelek. – Közel lép hozzám, kezét bizalmasan a karomra helyezi, és őszinte aggodalommal jegyzi meg: – De te rettenetesen nézel ki, saját magad árnyéka vagy csupán, Azrael. Aggodalom és kétely nyomasztja a lelked. Pedig azt hittem, most, hogy Avalon és te egymásra találtatok, te is visszanyered a lelki békédet.

Éles tekintetet vetek rá, meg sem próbálom elrejteni a fájdalmamat, mire ő visszahőköl, és rémülten kérdi:

– Valami baj van Avalonnal? Hol van, mi történt vele?

– Avalon jól van, Lady Ismeria, nincs okod aggódni miatta – nyugtatom meg, aztán hozzáteszem: – Egyelőre.

– Ezt meg hogy érted? – ráncolja a homlokát.

Elhúzódom tőle, és mivel képtelen vagyok nyugodtan egy helyben maradni, zaklatottan járkálni kezdek a hatalmas Tillia-fa árnyékában.

– Pont emiatt akartam találkozni veled.

– Avalon miatt?

– Tanácstalan vagyok, fogalmam sincs, mit tegyek, és nem bírom már tovább ezt a kettősséget.

– Bökd már ki, hogy mi gyötör! – toppant hevesen.

Ismeria Abadeer társa, nemcsak Thetorisz vezetésében, hanem a szerelemben is. Akármi is történt korábban, vagy történni fog ezután, ők egy család, amit semmi nem változtathat meg. Talán nem jó ötlet a lady lojalitását próbára tenni a párja iránt, de kétségbe vagyok esve, és nem látok más kiutat. Sóhajtva kezdek bele, annak tudatában, hogy nagyon ingoványos talajon járok.

– Amikor legutoljára Credóban jártam a bálon, amit Avalon tiszteletére rendeztél... nos a lord...

– Mi van vele?

– Magához hívatott, és egy kegyetlen parancsot adott. Egy megbízást személyesen nekem.

Ismeria gyanakvóan összehúzza a szemét, és feszült figyelemmel néz rám.

– Mire utasított?

Ezt nem lehet kíméletesen közölni, ezért egyenesen a szemébe nézek, hogy az enyémben lássa a fájdalmat, és kimondom:

– Azt akarja, öljem meg Avalont.

Ismeria akadozó lélegzetet vesz, és elhaló hangon mondja:

– Nem lehet.

– Megkérdőjelezte a hűségemet a Madden-házhoz, és bizonyítékként azt parancsolta, hogy végezzek Avával.

A lady elfordul, hogy ne lássam az arcát, de mély felindultságát nem tudja leplezni.

– Hisz az a leány az unokája – motyogja maga elé, aztán könnyekkel a szemében visszafordul felém. – Ilyesmit parancsolni pont neked, aki szereted Avát, és ő is szeret téged. Ez mérhetetlen irgalmatlanságra vall, és az az Abadeer, akit én ismertem, soha nem tenne ilyet.

Feje csüggedten előrebiccen, egyébként királynői alakja most megtörtnek tűnik. Nem kerüli el a figyelmemet, hogy múlt időben említette a lordot. A fogalmazásmódja szomorú összhangban van azzal, amint én látom a helyzetet, és talán emiatt, pont emiatt éled bennem újra a remény, hogy szövetségesre találok benne.

– Megérted a helyzetemet, asszonyom? Hűségem a családodhoz sosem ingott meg, nincs nálam elkötelezettebb híve a Madden-háznak...

– Felőröl a kettősség, látom rajtad – néz rám szomorúan. – Szegény fiam, micsoda egy átkozott helyzetben vagy. De te sosem lennél képes bántani Avát, nem igaz?

Borúsan megrázom a fejem.

– Az a leány a lelkem legjobb része. Elkeseredetten szeretem őt, és ha meghalna, én... egy nappal sem akarnám túlélni.

– Azra – simít végig az arcomon a lady. – Elképzelni is nehéz, min mész keresztül. – Ava tud erről?

– Dehogy tud. Megpróbálom távol tartani magam tőle, mióta elhagytuk Thetoriszt, de a pokol tüze éget emiatt minden egyes átkozott napon. – Eltökélten nézek a lady szemébe, azt akarom, hogy úgy lássa és érezze a gyötrelmeimet, mintha a sajátja lenne. – Ha nekem kellene megölnöm őt, örökre elveszteném a lelkem. Az a gyilkosság olyan fenevaddá változtatna, amilyet nem ismert még a két világ. Lord Abadeer nincs tudatában annak, mit vár el tőlem.

– A lord sok mindennek nincs tudatában mostanában – szalad ki a száján, aztán hirtelen el is hallgat, mintha a saját szavai meglepték volna. Feszülten figyeljük egymást egy darabig, és azért fohászkodom magamban, hogy ő mondja ki először azt, amire szerintem mind a ketten gondolunk. – Amit most megosztok veled, arról soha, senkivel nem beszéltem, de tudom, hogy te megértesz. – Várakozón néz rám, én pedig válaszképpen a szívemre teszem a kezem. – Te ismerted őt korábban, tudod milyen szeráf volt – folytatja gyengédségtől áthatott hangon. – Míg Kildor élt, úgy bánt veled, mintha te is a fia lettél volna. Tudom, hogy Kildor halála megtörte, és sosem tette túl magát a gyászon, na de mindannyian szenvedtünk.

– Nem csak erről van szó, ugye ezt akarod mondani?

Felindultan bólint.

– A gyűrű hiánya is hatással van rá. Szüksége lenne az erejére.

– De ez mégsem magyarázza a viselkedését – egészítem ki, és Ismeria jóváhagyón lehunyja a szemét.

– Már egy ideje gyanítom, hogy többről van szó. Abadeer nem önmaga, a szeráf, akit szerettem..., akit még mindig szeretek, napról napra eltűnik, és a helyét egy zavarodott, kegyetlen alak foglalja el.

Mélyet lélegzek.

– Én tiszteltem őt, és felnéztem rá nemcsak, mint vezetőre, hanem mint egy apára. De nálad jobban senki nem ismeri őt, Lady Ismeria. Mitől változott meg ennyire? Nem gyűlölheti annyira Avalont, hogy a halálát akarja.

– Nem, ezt én sem hiszem. Egy házat ismerek csak, akinek érdekében áll az unokám halála. Egy ideje gyanakszom már, hogy a Mordok keze van benne ebben az egészben.

– Úgy gondolod, befolyásolják Lord Abadeert?

Megvonja a vállát, és tanácstalanul néz rám.

– Nem tudom, mi más okozhatná nála ezt az őrületet. Egyre biztosabb vagyok benne, hogy külső hatás idézi elő az állapotát. Mintha fokozatosan gyengítenék az akaraterejét, és befolyásolnák a döntéseit.

– Nem ez lenne az első eset, hogy a Mordok és az a boszorkány Sigrun sötét praktikához folyamodnak, hogy célt érjenek – vakarom meg az államat. – De hogyan érik el a Lord tudatát? Észrevette volna, ha valaki próbál behatolni a gondolataiba, és ellenállt volna.

– Nem – rázza meg a fejét. – Nem hiszem, hogy erről lenne szó. Abadeer túl erős ahhoz, hogy efféle hatással legyenek rá. Valami más áll a háttérben. Valami, amit nem vesz észre egyikünk sem.

– Méreg?

A lady komor pillantást vet felém.

– Semmilyen más lehetőség nem jut az eszembe. Egy ideje arra gyanakszom, hogy valamiféle toxikus anyaggal mételyezik az elméjét, ami fokozatosan változtatja meg. Ha egyik napról a másikra kifordulna önmagából, netalán megbetegedne, az egyből gyanút keltene mindenkiben. Így viszont lassacskán alakul át a jelleme egy üldözési mániától, szorongásoktól gyötrődő szörnyeteggé. Mindenkire gyanakszik, mindenkit eltaszít magától. Már a tartományból hozzá forduló szeráfokat sem fogadja, mint régen. Bezárkózik a kastélyba, és csak az Életadó tudja, mit művel magában egész nap.

Ez a leírás félelmetesen illik az üldözött tekintetű, gyűlölettel telt szeráfra, akinek én látom a lordot.

– Megvizsgálta már a hegyi Krall?

Ismeria megtörten ingatja a fejét.

– Hiába kértem, hogy engedje magához a gyógyítót, hallani sem akar róla. Borzasztóan dühös lett, és azt mondta, mindenki ellene van, és a vesztére tör.

A hegyi Krall Thetorisz legöregebb és legbölcsebb gyógyítója, és Abadeer Madden közeli barátja volt, mióta az eszemet tudom. Ha a Lord már benne sem bízik, az katasztrófa. Ha nem hallgatja meg a legbölcsebb szeráf tanácsát, sőt a közelébe sem engedi, akkor ugyan mi esélyem lenne nekem, hogy meggyőzzem bármiről is?

− De ez nem az egyetlen gondunk, sajnos van rosszabb is.

− Rosszabb? – ráncolom a homlokomat, ahogy felfedezem a lady őszinte szorongását.

− A szeráfok Thetorisz-szerte lázadoznak. Credóból és Ciriánból is érkeztek követek, akik a házak elégedetlenségét tolmácsolták. Válaszokat követeltek Abadeer állapotával kapcsolatban, amiket nem tudtam megadni nekik. Ő meg nem volt hajlandó fogadni őket, ami valószínűleg jobb is – húzza el a száját.

− Erről fogalmam sem volt.

− Sejtelmem sincs, meddig vagyok képes még visszatartani az elégedetlenkedőket. Pláne, mert nem is ok nélkül lázadoznak, a forrongás pedig a Mordok malmára hajtja a vizet.

Ez a hír még jobban letör, mert a helyzet súlyosabb, mint gondoltam. Annyira eltölt az aggodalom, hogy még az illemről is elfeledkezem, és a ladyt otthagyva az ablakhoz sétálok. Fejem telis-tele van zaklatott gondolatokkal, kétségbeesve keresem a megoldást.

– Muszáj kiderítenünk, mitől romlik az állapota, mielőtt visszafordíthatatlanná válik a helyzet. Ki kell vizsgálni, még az akarata ellenére is, ha másképp nem megy.

Miután kiejtem a szavakat, visszafordulok, és aggodalmasan lesem a lady reakcióját. Talán túl messzire mentem, de a reményvesztettség mondatja velem mindezeket, nem a tiszteletlenség. Ismeria viszont a legkevésbé sem látszik dühösnek, sőt, meglepetésemre csüggedten bólogat.

– Most már egész Thetorisz jövője forog konckán. Bármire hajlandó vagyok, hogy segítsek rajta, és visszakapjam az igazi Abadeert.

– Bármire? – kérdem halálos komolysággal, mire ő meggyőződéssel bólint. – A vérére van szükségünk – jelentem ki.

Ismeria összerezzen, és már kérdésre nyílna a szája, de végül mégsem szólal meg. Látom rajta, hogy érti, mire gondolok.

– Soha nem egyezne bele – böki ki.

– Akkor úgy kell megtenned, asszonyom, hogy ne vegye észre. Elég egy csepp is, abból megtudhatjuk, van-e valami a testében, ami mérgezi.

Ismeria elmerengve kezd sétálgatni, közben magában morfondíroz. Biztosra veszem, hogy máris a lehetőségeket fontolgatja.

– Tudom, hogy ez meglehetősen kockázatos vállalkozás.

– Hah, még hogy kockázatos – mordul fel, és ingerült nevetés tör ki belőle. – Abadeer végez velem, ha rajtakap, amint a vérét akarom venni. Előbb venné a fejemet, semhogy kimagyarázhatnám magam.

– Igazad van – sóhajtok megadóan. – Ez túl veszélyes rád nézve, majd én kitalálok valamit.

Lemondóan legyint.

– Ugyan, Azrael, még a közelébe se jutnál. Én vagyok az egyetlen, aki beosonhat hozzá alvás közben. Egyelőre még, de ki tudja, mikor zárkózik el tőlem is – emeli fel az ujját sokatmondón. – Azonnal cselekednem kell, nincs idő a halogatásra.

– Szóval megteszed?

– Természetesen meg, de csakis az ő érdekében. Abadeer ítélőképessége elhomályosult, nincs tudatában, hogy segítségre van szüksége.

– Egyetértek veled asszonyom. Nincs más megoldás – simítok végig a homlokomon izgatottan. – Zemah-levéllel vedd a mintát, az magába szívja a vérét annyira, hogy kitart, amíg átérek vele a kapun.

– Hova akarod vinni?

– Sever Grettirrel fogom megvizsgáltatni Mandalore-ban, hogy itt ne legyen semmilyen nyom, és még véletlenül se jusson senki tudomására.

– Megbízol benne?

– Severben? – nézek rá döbbenten. – Feltétel nélkül. Ő sohasem árulna el.

– Rendben, akkor így teszünk.

– Mikor tudod megszerezni a vért, milady?

– Igyekszem minél hamarabb, de Abadeer kiszámíthatatlan mostanában. De te gyere velem Credóba, és maradj is ott egy ideig, hogy azonnal átadhassam a mintát, ha megszereztem.

– Nem lenne jó, ha a Lord szeme elé kerülnék, számonkérné rajtam, miért nem teljesítettem a parancsát – válaszolom homlokráncolva.

– Ez igaz, jobb, ha nem mutatkozol a kastély közelében sem. Megbújhatsz a Nablun hegyi házban, míg várakozol, ott nem leszel szem előtt.

Bólintok, és némán követem a ladyt, aki visszafelé indul az elágazásnál hagyott griffinfogata felé. Míg baktatunk, folyton azon jár az agyam, Ismeria vajon miféle fortéllyal fog vért szerezni Abadeertől, anélkül, hogy a lord észrevenné, és gyanút fogna. Persze nincs szükség sokra, elég egy cseppnyi is, de azért kíváncsi lennék, mik a tervei. Ettől függetlenül nem próbálom meg kifaggatni, talán még ő sem tudja, mit tegyen. Nem szeretnék a helyében lenni, az biztos.

Mikor visszaérünk, megfogja hófehér griffinje kantárát, és elgondolkodó arccal megsimogatja a teremtmény kampós csőre feletti selymes homlokot. Gyönyörű állat, ez kétségtelen, és nagyon ritka belőle az albínó egyed. Ilyen fehér színűeket csak Crédóban találni, és kizárólag a Madden-ház birtokolja őket. A hófehér griffin az uralkodóház jelképe, mint ahogy az én családom címerállata az Arjah. Ismeria még mindig előttem áll, láthatóan hezitál magában. Feltételezem, hogy mondandója van még a számomra, így nyugalmat erőltetek magamra, és várok.

– Mikor láttad utoljára Avalont? – kérdi.

− Megvan már jó ideje, asszonyom.

Elégedetlenkedve ingatja a fejét.

− Nem jó ez így, Azrael. Rossz érzésem van.

− Nem értelek. Mire gondolsz?

− Jelen pillanatban úgysem tudsz a segítségemre lenni. Amíg én Abadeerrel foglalkozom, menj inkább, és látogasd meg azt a leányt!

– Nem hiszem, hogy jelen körülmények között ez jó ötlet – motyogom magam elé.

– Én pedig most úgy beszélek hozzád, mint szeráf asszony, és azt mondom, ha sokáig vársz, késő lesz. Higgy nekem, egyetlen nő sem szereti, ha bizonytalanságban tartják, én magam sem viselném el egy férfi visszautasítását sokáig, és Avalon az én vérem. Ha tovább hezitálsz, elveszted őt.

Pár pillanatig komolyan néz a szemembe, aztán elfordul, és búcsút intve felugrik a fogat platójára.

− Üzenek érted, amint sikerült megszereznem a vért.

Megrántja a gyeplőt, és pillanatok alatt eltűnik a szemem elől. Szavai keserű ízt és bizonytalanságot hagynak hátra bennem. Nyilván nem ok nélkül mond nekem ilyeneket, hanem valós veszélyre akar figyelmeztetni. Minden erőmet az emészti fel, hogy szembemenjek elemi vágyaimmal, és távol tartsam magam Avalontól. Abba bele sem gondoltam, hogy eközben végleg elveszíthetem őt. Lenne egy riválisom, talán egy másik szeráf, aki szemet vetett Kildor lányára? Akár igaza van a ladynek, akár csak azért mondta, hogy felhergeljen, a féltékenység máris maró savként kezdi égetni a szívemet. A gyanú sötét árnya rám borul, mint egy köpeny, súlyos teherként nyomja a vállamat. Azt terveztem, csak akkor megyek vissza Avához, ha a lord végre felment a gyilkos parancs alól, de ki tudja, mikor lesz az? A ladynek talán igaza van, oda kellene mennem most azonnal. Ha csak egy pillantást vethetek rá, jobban fogom érezni magam, ha egy szót válthatok vele, az erőt ad, hogy tovább harcoljak kettőnkért. A szívverésem felgyorsul, érzem, ahogy pulzusom vészes gyorsasággal közelíti meg a kritikus határt. Kétségektől marcangolva nézek le a saját megvastagodó kezeimre, bőrömet átdöfi az Arjah éles karma. Fájdalom hasít a testembe, de nem bánom, mert szükségem van most erre. Felüvöltök, majd négy lábra ereszkedem, és teljes erőmből rohanni kezdek Alba irányába. Hagyom, hogy az állat átvegye az irányítást a testemben, és tudom, előbb leszek az átjárónál, mint ahogy Ismeria Credóba érkezne.

Terra Argosz, Mandalore

Avalon

Lakásom kicsiny nappalijában ülök, és szokásomhoz híven merengve bámulom a plafonra szerelt ventilátor lapátjait. A motor monoton, duruzsolása megnyugtat, segít ráncba szedni kusza gondolataimat. Kezemben forgatom a vizespalackot, és azon morfondírozom, nem kéne-e sokkal boldogabbnak lennem? A bosszúm tökéletesebben működik, mint ahogy azt reméltem, az igazgatónál tett látogatásom óta a dolgok nagyban megváltoztak az Errol Intézetben. A lemondása eljutott az igazgatótanácshoz, és most a sokkal rátermettebb dr. Gill Torn vezeti az intézményt. Mégis üresnek érzem magam, és nem tölt el eufória. Persze elégtétel azért van bennem, hisz helyesen cselekedtem, bár azt hittem, nagyobb örömöt okoz majd szenvedni látni azt, aki engem kínzott. Hát tévedtem.