1.

Antal Judit.

Ez szerepelt a személyijében. Huszonegy év után megint ez lett a neve. Állt a Deák téren a szállingózó hóban, és csak nézte az apró plasztiklapot. Nem kellett hozzá húsz perc sem, hogy Lengyel-Antal Judit hivatalosan is megszűnjön létezni, és újraszülessen Antal Judit, akit viszont még ő maga sem ismert. Szinte még gyerek volt, amikor utoljára így hívták. Vajon ez az új nő ugyanúgy él, gondolkodik és viselkedik, mint az a régi? Biztos, hogy nem, hogyan is tehetné? Antal Judit elvált, egyedülálló, szingli, szabad, senkinek sem kellő – hívjuk, ahogy akarjuk. Nincs családja, csak egy exférje, két felnőtt gyereke, akik már szinte önállóak, és egy ürességtől kongó otthona az Oktogonon.

Nem volt kedve hazamenni abba a lakásba, de nem volt kedve a hideg, csípős szélben sem álldogálni. Elindult előre, aztán meggondolta magát, és balra fordult. Megállt, és mégis inkább jobbra sétált tovább. Lassan botorkált, leszegett fejjel, zsebre dugott kézzel. Körülötte az emberek rohantak, telefonáltak, a gyerekeikkel és a párjukkal csevegtek, veszekedtek. Mindenki futott a dolga után, hiszen már csak pár hét volt karácsonyig. Ajándékok, kaja, a fa, díszek, csomagolópapír. Annyi mindent kell beszerezni.

Judit gyomra görcsbe rándult, ha az ünnepekre gondolt. Egyedül ül majd otthon egy apró fa mellett, miután a gyerekek átmennek az apjukhoz. Ott is alszanak, nem jönnek vissza. Nem veszekedett Szabolccsal, amikor ezt megbeszélték, mert úgy gondolta, hogy jobb is, ha egyedül lehet egy kicsit, és végre nem kell megjátszania magát. Egyszer sem sírt a válás során, és nem tervezte, hogy majd pont szenteste fogja elkezdeni. A környezete viszont elvárta, hogy mutassa ki a fájdalmát. Úgyhogy szipogott, meg az orrát törölgette, amikor a kollégáknak mesélte a dolgot, és zsepit kért a lányától, amikor beszélgettek.

Már fél órája sétált összevissza, céltalanul, és a feje egyre jobban zúgott a város zajától. A körút tele volt emberrel és autókkal. Idegesítette a villamos csilingelése, a turisták harsány nevetése, a dudáló autók és a boltokból kiszűrődő negédes karácsonyi dallamok. Átfagyott, és átkozta magát, amiért munka után nem ugrott haza cipőt cserélni. Abban a magas sarkúban volt, amiben az egész napot töltötte az irodában. Alig érezte a lábujjait, a hideg pedig a kabátja alá is bekúszott, ahol csak egy csinos, de télen semmit nem érő blúzt viselt.

Sóhajtott egy nagyot, és bement az első kávézóba, amit talált. A forró ital felmelegítette kicsit, és ettől a kedve is jobb lett. Elővette a telefonját. Negyvenkét olvasatlan e-mailje és nyolc nem fogadott hívása volt. Ez van, ha egyszer másfél órával előbb eljön. Kitörölte az értesítéseket. Holnap még csak szerda. Minden kollégának lesz ideje a héten lerágni a húst a csontjairól.

Bogi is kereste, aztán Messengeren írt. A lánya minden nap hívta vagy írt neki. Úgy viselkedett, mint egy legjobb barátnő, de Judit nem volt benne biztos, hogy pont vele kellene megbeszélnie a válását és az érzelmeit. Igen, Bogi már felnőtt, huszonegy éves, jövőre kezdi a mesterképzést Pécsen, de neki akkor is csak egy kislány.

Visszaírt, hogy majd később felhívja.

Unottan pörgette a Facebookot a telefonján. Úgy tűnt, mindenki éli az idilli életét. Csodás képek a karácsonyi készülődésről, meghitt üzenetek a szeretet fontosságáról és negédes idézetek huszadrangú költőktől. Egyetlen olyan kép sem volt, amellyel Judit azonosulni tudott volna. Senki nem tett fel olyan képet, ahol egyedül ül egy félig bútorozott lakásban, hideg IKEA-fényben, skandináv ridegséget árasztó berendezés között. Nem, mindenki a legjobb formáját mutatta a világ felé.

Letette a telefont, és átgondolta, mit kell még elintéznie a közeljövőben. A lista kíméletlenül hosszú volt. Ha kivonta a munkahelyi teendőit, akkor is maradt dolga elég. Ádám jövőre végzős lesz, Bogi Pécsre költözik, a lakást el kell adni, aztán meg kell egyezni Szabolccsal, hogy ki mennyit kap, és még ott vannak a közös bankszámlák, hitelek, ingóságok. A feje is belefájdult, ahogy végigfutott a képzeletbeli listán.

Nem lesz elég erőm ehhez, gondolta, de ami a rosszabb, hogy kedve sem volt az egész hercehurcához. Amikor végre kimondták a férjével, hogy itt a vége, Juditban csak úgy tombolt az erő. Legszívesebben azonnal rohant volna ügyvédhez, bíróságra, már másnap eladta volna a hodályt a belvárosban, és elkezdte volna az új, szebb és jobb életét. Tele volt erővel és tettvággyal. Aztán elmúlt. Minden nap kedvetlenebb, fásultabb és unottabb lett. Mostanra úgy volt vele, hogy le se szarja. Intézzen csak mindent a nagyokos exe, őt meg hagyják békén. Neki mindenhogy jó.

Belépett a lakásba, és egyből megcsapta a hideg. Már megint rosszul programozta be a termosztátot, és ahelyett, hogy huszonhárom fok fogadta volna, alig volt tizenhét. Kézbe vette a kis műanyag szabályozót, nyomogatta rajta a gombokat, aztán vállat vont, és kiment a fürdőszobába. Engedett egy nagy kád forró vizet, belemerült, és csak élvezte, ahogy a tagjai lassan újra átmelegednek.

Belecsavarta magát egy pokrócba, és lehuppant a kanapéra. Soha nem volt nagy tévénéző, de most már bánta, hogy Szabolcs leszerelte a készüléket a falról, és magával vitte. A helyén egy két és fél méteres világos folt maradt, Juditnak pedig fogalma sem volt, mit kéne a helyére tennie. Pedig hogy utálta azt a tévét, és mennyit veszekedtek rajta, amikor Szabolcs beállított a hetven colos monstrummal. Judit szerint teljesen felborította a szoba egyensúlyát, és amúgy is, ha ekkora képernyőn akarnak nézni valamit, akkor inkább menjenek moziba. Szabolcs persze hajthatatlan volt, és egy egész délutánt szánt arra, hogy felcsavarozza a dögöt a falra. Az exférje soha nem volt az a kimondott ezermestertípus, és csak vaskos káromkodások és többszöri nekifutások árán tudta a konzolt a falra, a tévét pedig a konzolra rakni. Akkor ez még viccesnek tűnt, de Judit most már másképp látta. Szabolcs hatalmas összegeket vert el felesleges cuccokra, és tengernyi időt szánt minden apró feladatra. Pénzt, amit nem ő keresett meg, és időt, amit akár a családjára is fordíthatott volna. Több, mint húsz évig hitegette magát azzal, hogy a férje odaadó apa, aki a lehető legtöbb időt szánja rá és a gyerekekre. Tudat alatt mindig is tudta, hogy ez önbecsapás. Szabolcs csak abban volt jó, hogy reprezentáljon. Társaságban, mások előtt tényleg remek apának mutatkozott, aki a kicsik legapróbb rezdüléseire is azonnal ugrik, és akinek nincs fontosabb az életében, mint minőségi időt tölteni a gyerekeivel. Amikor egyedül volt a család? Az már egészen más helyzet. Apu fáradt. Apunak sok a dolga. Apu most elmegy a haverjaival három napig kajakozni az Adriára. Apu most félrekefél.

Csengettek. Judit feltápászkodott a kanapéról, és kinyitotta az ajtót. A pizzafutár egy ápolatlan, bűzlő fiatalember volt, akinek a modorán is lett volna még mit csiszolni. Most anyu is félrekefélhetne, ha nem egy ősember hozná a pizzát, gondolta Judit. Dehogy. Ilyen amúgy is csak a pornófilmekben van, és anyu már nem tud félrekefélni. Gyorsan átszámolta fejben, hogy mikor volt utoljára együtt bárkivel (Szabolccsal). Majdnem másfél éve. Az utolsó három év a kapcsolatuk igazi fénypontja volt minden szempontból.

A lakás végre kezdett átmelegedni, a termosztát kellemes 23,5 fokot mutatott. Az utcáról felhallatszott az Oktogon mindig lármás, nyüzsgő városzaja. Valaki hangosan röhögött. Valaki sikított, talán egy fiatal nő, vagy egy nagyobbacska gyerek. Egy motoros hatalmas gázt adott. A 4-6-os csilingelt. Judit meglepődött, hogy meghallja ezeket a hangokat. Tizennyolc éve élt ebben a lakásban, és már fel sem figyelt a lármára. Most viszont valami miatt zavarta. Csendre vágyott. Igazi, valódi csendre. Mint amilyen a nagyszüleinél volt Mekényesen. Imádta.

– Jössz a stratégiára? – kérdezte Endi. Judit észre sem vette, hogy a középkorú férfi odasettenkedett az asztalához. Mint minden egyes nap az elmúlt hetekben, mióta nyílt titok volt a válása. A kopaszodó, borostás marketingigazgató-helyettes mindig talált valami ürügyet. Egy kávé. Mit szólsz az új Viguthoz? Szerinted is jobb a Küt. az update óta? Judit egy hümmögéssel vagy ahával szokta lerázni, de most még a kérdést sem hallotta, annyira elmerült a gondolataiban. Vagyis a gondolatai hiányában. Az elmúlt negyven percet azzal töltötte – egy megnyitott Excel-táblát bámulva –, hogy nem gondolt semmire. Milyen ember már az, aki egy válás, egy magánéleti tornádó közepén nem gondol semmire?

– Ööö. Igen, persze – habogta, és mosolyt erőltetett az arcára. Ami hamar lelohadt, mert a stratégia épp a féléves meetingjét tartotta. Judit három és fél órán át hallgatta a vezetőjük előadását. Ő, mint osztályvezető, természetesen az első sorban ült, így szó sem lehetett suttyomban alvásról. Koncentrálni viszont nem bírt. János, a stratégia atyaúristene amúgy is egy sótlan alak volt, aki a humort még hírből sem ismerte. Sok új kolléga követte el azt a hibát, hogy tréfálni próbált az öreggel, amiből aztán kínos, hosszas csendek következtek.

Judit imádott dolgozni, és imádta ezt a céget is, ahol már a nyolcadik évét kezdte. Igen, lelketlen multi, de a fizetés isteni, a munka változatos, a csapat használható, és az idejét is elég szabadon oszthatta be. Szép lassan lépdelt felfelé a ranglétrán, és mindenki biztosra vette, hogy villámgyorsan Lengyel-Antal Juditnak hívják majd a Belső Ellenőrzés és Minőségmegfelelés osztály első emberét. Ő is erre készült, ezért hajtott sok-sok éven át, és másfél évvel ezelőtt meg is kapta a kinevezést.

Az elmúlt pár hétben alig dolgozott. Úgy csinált, mint aki rettentően elfoglalt, de az ideje nagy részében csak ült a gép előtt, és tologatta az Exceleket jobbra-balra a képernyőn. Pár e-mail, három meeting, két kávészünet, csomó telefon, és már vége is volt a napnak. Feleslegesnek érezte magát. Úgy tűnt, mindenki tudja a dolgát, és ő csak azért van, hogy rábólintson dolgokra. Nem is végez valódi, érdemi munkát.

– …és most átadom a szót Erikának a bekomról – fejezte be végeláthatatlan mondókáját János. A bekom természetesen a belső kommunikáció volt. A cégnél mindennek, de szó szerint mindennek, volt valami rövidítése. Az ő osztálya a BEM volt, nem összekeverendő a BENy-nyel, ami a Biztonsági Ellenőrzési Nyilvántartó osztály. Kezdő éveiben táblázatban vezette a rövidítéseket, hogy ne kerüljön kényelmetlen helyzetekbe.

Erika, a belső kommunikáció molett igazgatója odacammogott a mikrofonhoz, megköszörülte a torkát, és öblös, ellentmondást nem tűrő hangon az idei céges karácsonyról kezdett beszélni.

Juditban meghűlt a vér. Kibaszott céges karácsony. Az két pofavizit. Egy a vezetőknek, egy az osztályának. Az utóbbit ráadásul neki kellene megszervezni, és még semmit sem csinált. Bár biztosra vehette, hogy az asszisztense, a mindig ultralelkes Zsófi már mindent elintézett. De akkor is. Két céges buli, ahova kötelező elmennie, jó pofát vágnia, mosolyognia. Ajándékot vennie. Még tartotta magát az a hülye szokás az osztályon – az elődje vezette be, neki pedig nem volt mersze megszüntetni –, hogy neveket húznak az ünnepek előtt, és mindenki meglepi a másikat valami aprósággal. Rémálom.

Amikor visszaért az irodájába, nyitott egy új táblázatot, és megpróbálta átlátható adatsorba rendezni a tennivalóit. Ez régen mindig működött, és Judit szerette, ha világos, egyértelmű pontok szerint halad az élete. Ez a sodródás, ami most már hónapok óta uralja a mindennapjait, egyszerűen nem neki való. Csinált egy Magán és egy Munka fület, aztán elkezdte feltölteni feladatokkal az oszlopokat, és határidőt rendelni hozzájuk az alattuk lévő sorban. Még annál is több dolga volt, mint korábban gondolta. Nem vett semmit se Boginak, se Ádámnak. Ötlete sem volt, mivel lephetné meg őket karácsonyra. Ha jobban belegondolt, alig ismerte a gyerekeit. Nem tudta, mik a hobbijaik, kik a barátaik, milyen zenét szeretnek, melyik film volt rájuk nagy hatással az elmúlt egy évben. Így visszagondolva, minden baj akkor kezdődött Szabolccsal, amikor kirepültek a gyerekek. Pedig hogy várták, te jó ég! Bogi három évvel ezelőtt Szegedre ment egyetemre, Ádám pedig egy ösztöndíj segítségével bejutott egy berlini magángimnáziumba. Sokat rágódtak rajta, hogy elengedjék-e a fiukat tizenöt évesen Németországba, de Ádám annyira tehetséges grafikusnak bizonyult, hogy nem állhattak a fejlődése útjába. Ilyen lehetőség egyszer jön az ember életében. Judit mindig elámult azon, hogy a fia mennyire kreatív, álmodozó típus. Ezt egészen biztos nem tőle örökölte, ő a számok és az adatok embere volt. Szabolcs, aki mérnökként dolgozott, szintén. Judit az egész családban nem tudott volna senkit se mondani, aki életében egyetlen verset is írt, vagy egy pálcikaembernél bonyolultabb rajzzal próbálkozott volna. Az ő szülei földhözragadt emberek voltak, és amennyire tudta, Szabolcs szülei is.

És Attila? Judit nem volt benne biztos. Soha nem tartott szoros kapcsolatot a bátyjával, de nem rémlett neki semmi ilyesmi gyerekkorukból. Attila zárkózott és rideg kisfiú volt, aki körül mindig folyt valami balhé. Fiatal felnőttként ide-oda sodorta az élet, aztán pár éve sikeres vállalkozásba kezdett. Valami őrző-védő cég vagy szállítmányozás… esetleg informatika. Nem tudta biztosan.

Judit hozzáadta a teendőihez, hogy Attilát is fel kell hívnia. Háromszor beszéltek egy évben: az ő szülinapján, Attila születésnapján és karácsonykor.

Idén ő is ugyanúgy egyedül és magányosan tölti majd az ünnepeket, mint az örök agglegény testvére.

Eltelt egy hét, és semmit nem csinált meg a feladataiból. Meg se nyitotta az Excelt azóta, hogy összeszedte a teendőit. Csak bement az irodába mindennap, letudta a kötelező köröket (igen, elküldte a meghívót a karácsonyi partira, és igen, Zsófi már mindent elrendezett), aztán hazament, és bámulta a tévét. Vagyis a céges laptop kicsi monitorján a Netflixet. A streamingszolgáltató mintha soha nem fogyott volna ki a nyálas, bugyuta romantikus vígjátékokból. Általában éjfél körül dőlt ki, és zuhant néma és fekete álomba. Reggel kialvatlanul, rosszkedvűen ébredt, és egyáltalán nem érzett magában erőt semmihez. Már a kollégáinak is feltűnt, hogy milyen mogorva az utóbbi időben, és hogy sokszor nem is arra a kérdésre válaszol, amit feltettek neki.

Meghúzta a céges autót a mélygarázsban, és legalább két hét lesz, mire helyrepofozzák. Addig marad a BKV. Judit évek óta nem ült se villamoson, se metrón, és most úgy érezte magát a zsúfolt kocsikban, mintha ezernyi forró szem meredne rá kérdőn és vádlón. Mi a baj veled, Judit? Miért nem kezdesz valamit az életeddel? Hogy jutottál ide negyvenegy évesen?

Sokszor inkább pár megállóval korábban leszállt, és gyalog indult haza vagy munkába. Nem mintha az utcán jobb lett volna. Mindig ilyen rohadt zsúfolt volt ez a város?

Judit Budapesten született, itt nőtt fel, és világéletében a fővárosban élt. A nagyszülei még hamisítatlan vidéki, paraszti életet éltek, de a gyerekeik, vagyis Judit szülei már más utat választottak. Miután összeházasodtak Mekényesen – még fiatalabbak voltak, mint Judit, amikor hozzáment Szabolcshoz –, összepakolták a holmijukat, és meg sem álltak Pestig. Judit apja igazán jó eszű ember volt, de tanulmányok nélkül csak lassan haladt előre a karrierje. Antal Lajos azonban nem adta fel, és addig könyökölt, tepert és nyalt, amíg 1979-ben állást nem kapott a Belügyminisztériumban. Hogy ott pontosan mit csinált, mit nem csinált, arról senki nem tudott. Otthon soha nem beszéltek apu munkájáról. Már csak azért sem, mert apu otthon nem beszélt. Hazajött, leült a kanapéra, rágyújtott, újságot olvasott, megvacsorázott, lefürdött, és elment aludni. 1989. július 7-én halt meg. Egyetlen nappal élte túl Kádárt, az embert, akiért világéletében rajongott. A szíve vitte el.

Azután már csak hárman voltak. Ő, Attila és anyu… na, igen, anyu. Judit tudta, hogy anyuról évekig mesélhetne egy pszichológusnak, aki inná minden szavát, olyan jó kis tanulmányt írhatna az egykori Antal Lajosnéról, aki Kun Beatrix néven látta meg a napvilágot. És özvegyként távozott 2004. január 1-jén. A szüleinek volt érzéke a stílusos időpontválasztáshoz.

A lakást legalább kitakarította. A négyszobás, két fürdőszobás, amerikai konyhás polgári lakás igazi áldás volt, amikor még négyen laktak benne, és a gyerekek kicsik voltak. Más anyukák folyton arra panaszkodtak, hogy egy kis lyukban élnek, ahol nem jut elég hely semminek, és a gyerekek sem tudnak egy jót rohangálni. Judit ilyenkor inkább hallgatott. Az apja kapcsolatainak köszönhetően jutottak hozzá ehhez a belvárosi palotához, ami korábban önkormányzati lakás volt. Pocsék állapotban vették meg tizennyolc évvel ezelőtt, de Judit rengeteg időt és energiát áldozott arra, hogy igazán modern, takaros és kényelmes otthont teremtsen a családnak. Szabolcs persze ezt is a fejére olvasta a válás során:

– Inkább velünk (vele) kellett volna foglalkoznod, nem kibaszott függönyöket válogatni napokig.

A száznegyvenöt négyzetmétert most cseppet sem érezte áldásnak. Egy örökkévalóság volt kitakarítani, Juditnak már fájt a dereka a sok hajolgatástól, és sajgott a keze a rengeteg suvickolástól. Az egyetlen pozitívum az volt, hogy takarítás közben teljesen ki tudta kapcsolni az agyát: békés gondolattalanságban törölte a padlót, sikálta a kádat, és kapargatta a koszt a gáztűzhelyről.

Még mindig talált ottfelejtett dolgokat. Szabolcs már három kört ment, és még mindig maradt cucca a lakásban. Judit fogott egy nagyobb dobozt, és beledobálta az exférje kacatjait. Egy fülhallgató, egy pár zokni, egy trikó, a kedvenc Omega-cédéje és egy pendrive. Utóbbin megakadt a tekintete. Szabolcs rendszerető ember, talán túlságosan is az. Nincs olyan pendrive, CD, DVD, memóriakártya, ami ne lenne precízen felcímkézve. Az üresekre azt írja: üres. Judit ettől a falra mászott. Ha üres, miért kell rá címke?

Egy felcímkézetlen, rejtélyes pendrive. Ez nem vallott Szabolcsra.

Bedugta a kis adathordozót a laptopjába. Jelszó védte. Nem gond, Judit pontosan tudta, hogy Szabolcs ezer éve ugyanazt a jelszót használja mindenhol. Beütötte a varázsszót, de hibásnak bizonyult. Egyre furcsább. Nincs rajta címke, és még egy új jelszót is kitalált hozzá. Judit megvonta a vállát, és betette a pendrive-ot a dobozba, Szabolcs többi cucca mellé.

Aztán gondolt egyet, és mégis kivette. Betette a táskájába.

Este nyolc óra lett, mire végzett a takarítással és a pakolással. A lakás most már készen állt a gyerekek fogadására. Bogi holnap jön, Ádám gépe pedig csütörtök este landol Ferihegyen. Mindannyian kimennek elé. A fiú még nem tudta, hogy a szülei elváltak. Azzal persze tisztában volt, hogy mi a helyzet, hiszen Judit és Szabolcs hét hónapja külön éltek. Judit és a férje egyetértettek abban, hogy ezt nem Skype-on vagy telefonon kell közölni Ádámmal. Így aztán ott állnak majd a reptéren, mint egy igazi család, hogy hazaérve összetörjék a gyerekük szívét.

– Persze, nem gond. Hagyd itt, majd megoldom. – Jocó, a cég IT-guruja igazán jó fej volt, amikor kisebb-nagyobb magánjellegű szívességeket kértek tőle. Most is csak a legfontosabb technikai infókra kérdezett rá, amikor Judit odament hozzá, hogy fel kéne törni egy régi pendrive-ot, aminek elfelejtette a jelszavát.

– Múzeumi darab – hümmögött az informatikus, ahogy a kezében forgatta a kis műanyagdarabot. – Kétszázötvenhat mega. Ilyet ma már nem gyártanak, az tuti. Sok minden nem lehet rajta.

– Mikorra tudod megcsinálni? – kérdezte Judit.

– Sürgős?

– Nem mondanám.

– Akkor maradjunk annyiban, hogy ez lesz a karácsonyi ajándékod – mosolygott barátságosan a fiatalember.

Judit ennél csak jobb karácsonyi ajándékokat tudott elképzelni, de azért megköszönte a segítséget.

Ha már erre rávette magát, akkor arra is képes lesz, hogy bemenjen a WestEndbe, megküzdjön a karácsonyi vásárlási lázban égő emberek hordájával, és végre vegyen valamit a gyerekeinek.

Képes vagy rá, képes vagy rá, képes vagy rá, mondogatta magának, ahogy a bevásárlóközpont felé sétált. Mint a mindent eldöntő menetre készülő bokszoló!

Zaj, bűz, furcsa foltok a padlón, sikongató gyerekek, portékájukat kínáló árusok, dülöngélő, részeg emberek, hittérítők, gyanús alakok. Juditnak már az aluljáróban elment a kedve az egésztől. Behúzódott a fal mellé, mert úgy érezte, nem kap levegőt. Mintha egy fénytelen, forró alagútba került volna, ahonnan nincs kiút. Nem akart egyetlen emberi lényt sem két méternél közelebb tudni magához. De ezek csak jöttek és jöttek, belemásztak az intim szférájába, ostoba tekintetekkel vizslatták, és csak hangoskodtak és hangoskodtak. Ennyi zajt nem lehet elviselni!

– Parfüm? – lépett oda Judithoz egy furcsa akcentussal beszélő, kreol bőrű férfi.

– Mi? – hebegte.

– Van parfüm. Vesz?

– Vesz – sóhajtott Judit megkönnyebbülten. Egy perccel később már két parfümösüvegcsével rohant hazafelé. Csak a lakásba beérve, a kanapéra lehuppanva, az összeomlás határán döbbent rá, hogy milyen gagyi, bugyuta és olcsó ajándékot vett a gyerekeknek.

Ezúttal a Netflix sem segített. Nem létezett az a könnyed limonádé, ami feledtetni tudta volna vele, hogy milyen nyomorult életet él. Lecsukta a laptopot, és csak bámulta a plafont. A szomszédok ma csak halkan veszekedtek, és a felső lakásban sem ugatott a kutya. Kivételesen.

Csend volt. Judit így akart maradni örökre. Egyáltalán nem bánta volna, ha soha többé nem kellene felkelnie a kanapéról, és soha az életben nem találkozna senkivel. Kivéve Bogival és Ádámmal. De most még hozzájuk sem volt kedve. Már csak egy napja volt a lánya érkezéséig, és a dolog szorongással töltötte el. Oké, a lánya, meg minden, de akkor is viselkedni kell előtte. Például még hétvégén is fel kell öltözni, fogat kell mosni, le kell zuhanyozni. Egész nap úgy kell majd tennie, mintha csinálna valamit. Bogi nem láthatja, hogy milyen állapotban van valójában. Ádám még kevésbé.

Mi a rossebnek nem tud mindenki békén hagyni? Mit akartok még tőlem?

– Én biztos nem ülök itt még két órát – dühöngött Szabolcs, és már állt is volna fel, hogy fogjon egy taxit, és hazamenjen.

– Apu. – Bogi úgy szólt rá, mint egy türelmes tanár néni a rosszalkodó nebulóra.

Szabolcs visszaült, de tovább duzzogott. Előkapta a telefonját, és vadul gépelni kezdett. Judit biztos volt benne, hogy az éppen aktuális cicababának írogat, és arra is fogadni mert volna, hogy a lány életkora a Bogiéhoz áll közelebb, mint az övéhez. Eddig is dühös volt, de most már egyenesen fortyogott belül.

Az elmúlt két órában mindent megtettek az exférjével, hogy a reptéri várakozás igazi pokoljárás legyen mindenkinek. Most találkoztak először, mióta kimondták a válást, és bőven volt mit egymás fejéhez vágniuk. Bogi egy ideig próbált villámhárítóként funkcionálni, aztán feladta, és csak akkor szólt közbe angyali nyugalommal, amikor az anyja vagy az apja túl messzire ment. Rászólt Juditra, hogy azért apu mégsem óvodásokkal csalta meg, ne csináljon már pedofilt szerencsétlenből. És rendre intette az apját, amikor az rideg, veleszületett pszichopatának nevezte Juditot.

A lármás, balhés család a reptéri váróban. Judit alig akarta elhinni, hogy most ők azok. Ha kívülről látta volna magukat, meg lett volna a véleménye, az biztos. Két félhangosan, sziszegve veszekedő felnőtt, és köztük egy lány, a szülei forrófejűségének és kommunikáció-képtelenségének áldozata.

Ádám gépének most kellett volna leszállnia, de a Németországban tomboló hóvihar miatt még el sem indult. Az utastájékoztatón két óra késést írtak, ami azt jelentette, hogy még legalább két órát kell kibírniuk Szabolccsal az eddig eltelt másfél órán túl. Lehetetlennek tűnt, legalábbis anélkül, hogy megfojtanák egymást.

Szabolcs továbbra is a telefonját bújta, és úgy kuncogott, mint egy szerelmes kiskamasz. Judit nagyokat sóhajtozott, hogy vegye már észre magát, Bogi pedig köhécseléssel próbálta figyelmeztetni az apját. Semmi nem használt.

– Na jó! – üvöltötte Judit, és még mielőtt az exférje vagy a lánya bármit is csinálhatott volna, felpattant, kitépte a férfi kezéből a telefont, és futásnak eredt.

Ferihegy így, egy héttel karácsony előtt dugig volt emberekkel, ezért Juditnak szlalomoznia kellett a tömegben, miközben teljes erejével rohant. Igyekezett senkit sem fellökni, de azért jó pár embernek nekiment. Felszabadító érzés volt az egész. Őrültség, mégis csodálatos. Néha hátra-hátrapillantott, hogy nem vették-e üldözőbe a családtagjai, de képtelenség lett volna kiszúrni Szabolcsot vagy Bogit a tömegben. Amúgy sem számított.

Berobbant a női mosdóba, kifújta magát, aztán rávetette magát a telefonra.

– Lezárt ez a szar – morogta, ahogy próbálta feloldani a képernyőt. A telefon nem fogadta el az ujjlenyomatát, és a minta sem volt jó. A rohadék kitörölte az ujját, és megváltoztatta a mintát. Kikapcsolta a készüléket, aztán újra bekapcsolta. A telefon a PIN-kódot kérte, Judit pedig bepötyögte. Nem nyert, Szabolcs ezt is megváltoztatta. Pedig annyira, de annyira szeretett volna valami igazán gyűlöletben úszó, megbocsáthatatlan, és semmiképp sem nyomdaképes üzenetet küldeni a kis bimbónak.

– Megvesztél? – Bogi úgy csapta be maga mögött az ajtót, hogy jó ideig garantáltan senkinek se legyen kedve belépni a női mosdóba.

Lám, lám, csak ki lehet hozni a sodrából, merengett Judit.

– Tudod a kódot? – kérdezte, ügyet sem vetve a lánya dühös tekintetére.

– Honnan tudnám? Amúgy is, add vissza!

– Fenét.

– Ne máááár!

– Jaj, Bobó, hagyd már egy kicsit szórakozni anyádat.

– Jézusom, hány évesek vagyunk? – Utoljára tizenkét éves korábban szólította az anyja a gyerekkori becenevén.

– Idősebbek, mint…

– Már megint itt tartunk. Nem unod? Mást se hallgatok egy napja, mint hogy csitri kis kurvák, pelusos pinák, rohadék ribancok.

Judit egy pillanatra elszégyellte magát. Tényleg rázúdította a haragját Bogira az elmúlt egy napban. Ráadásul szándékosan. Nem akarta, hogy Bogi észrevegye, hogy mennyire maga alatt van. Még mindig jobb, ha azt hiszi, hogy tombol benne a düh az apja meg a női miatt. Tényleg tombol. Azt hitte, már eljutott oda, hogy leszarja – hiszen olyan könnyű volt leszarni mindent az elmúlt hetekben – , de a mai nap az ékes bizonyítéka, hogy még egyáltalán nincs túl rajta. De legalább érez valamit, már az is haladás.

– Sajnálom, Bogi – mondta Judit halkan.

– Kérem azt a telefont!

Judit úgy szorította a készüléket, mintha az élete múlna rajta. Dacosan megrázta a fejét.

– Anyuu!

– Csak egy „Tripperem van”. Csak egy üzi. Kitörlöm utána.

– Kérem!

– M-mm…

– Na!

Judit odalépett a WC-kagylóhoz, felnyitotta az ülőkét, aztán bedobta a készüléket. Utána pedig lehúzta.

– Ezt nem hiszem el! – sikította Bogi, de tehetetlen volt. Hacsak nem akar egy nyilvános vécében turkálni, apu keresztet vethet a telefonjára.

Judit elégedett mosollyal sétált vissza a váróba. Annyira jólesett! Pár percig megint érezte, hogy él és erős. Kurvára megérte!

– Eszement picsa! – hörögte Szabolcs, amikor Bogi beszámolt neki a telefon sorsáról. Aztán elment, és csak két óra múlva jött vissza, amikor bemondták Ádám gépét.

Judit vágta a centit szentestéig. Nem mintha annyira várta volna az év legszebbnek titulált estéjét, hanem azért, mert akkor végre megszabadul a gyerekektől. Két napig tudta elhitetni magával, hogy nem mennek az agyára, aztán inkább elengedte az önbecsapást.

Az agyamra mennek!

Ádám – érthető módon – tele volt élményekkel. Berlin igazán jót tett a korábban visszahúzódó, kicsit gátlásos kamasznak, aki mostanra vidám, élettel teli fiatalemberré cseperedett. És be nem állt a szája. Fél éve nem találkozott az anyjával és a nővérével, és most mindent el akart nekik mesélni, ami a német fővárosban történt. A tanárok, a haverok, a város, a kaják, a kultúra, a politika, a filmek, a zenék, a könyvek. No meg persze a festők, a grafikusok, a graffitisek, a dizájnerek, a galériák.

Judit még soha nem hallotta ilyen sokat beszélni a fiát, aki néha keresgélte a magyar szavakat, néha pedig egyenesen németül mondott egy-két kifejezést. Máskor talán örült volna, hogy a fia ennyi mindent megoszt vele, de most csak az órát leste, hogy mikor mentheti már ki magát lefekvés címszóval. Amúgy is érezte, hogy Ádám monológjai csak félig-meddig őszinték: bulikról, lányokról, alkoholról vagy fűről egyáltalán nem volt szó bennük.

Egy aszkéta művész Berlinben. Hihető.

Ádám alig mozdult ki otthonról, mióta megérkezett. Nem voltak barátai Pesten, nem tartotta senkivel a kapcsolatot Magyarországon. Egész nap a lakásban lógott, Judit még arra sem tudta rávenni, hogy menjen ki, és fedezze fel a várost. A fiú csak legyintett, hogy jó neki itt. Tényleg jó volt, mert álló nap a laptopját bámulta, képregényeket olvasgatott, rajzolgatott és evett. Úgy tömte magába az ételt, mint akit kenyéren és vízen tartanak Németországban. Az ösztöndíja magasabb volt, mint a magyar átlagfizetés, a kollégiumi szállásért csak jelképes összeget fizettek, a tandíjat pedig az alapítvány állta. Judit hónapról hónapra bőséges zsebpénzzel látta el. Valamire mégis elveri a pénzt, és az hétszentség, hogy nem kajára.

A kamasz fiúval ellentétben Bogi alig volt otthon. Mindig akadt valami programja, folyton felbukkant egy ezer éve nem látott barátnő. Este pedig hosszas telefonbeszélgetéseket folytatott valakivel. Amikor Judit rákérdezett, hogy ki az, Bogi csak sejtelmesen mosolygott. Amennyire Judit tudta, a lányának már volt néhány kapcsolata, de soha semmi komoly. Ő legalábbis egyetlen barátnak lett csak bemutatva, aki aztán soha többé nem bukkant fel, és nem került szóba.

Jobb is volt, hogy Bogi egész nap rohangált, mert így alig maradt ideje kérdezni és lelkizni. A lány folyton szabadkozott, amiért ennyire elfoglalt, és mindennap megígérte az anyjának, hogy most már tényleg sort kerítenek azokra a nagy és fontos beszélgetésekre.

Csak 24-e estig kell kibekkelni, gondolta Judit.

– Ideköltöznék – közölte Bogi aznap délután, amikor Judit épp a céges bulira készült. Nem arra, amelyiket ő szervezett az osztálynak, azon már túl volt, és olcsón megúszta. Mindenki hamar berúgott, ő pedig tíz órakor udvariasan elköszönhetett és hazataxizhatott. Ma este a nagy buli lesz a fejeseknek.

Judit kezében megállt a hajvasaló, amikor a lánya a fürdőszobaajtónak támaszkodva bejelentette a terveit.

– Persze, simán, de… – hebegte, és megpróbált őszinte örömet erőltetni az arcára.

– Hú, ennyire azért nem kell lelkesedned!

– Csak meglepett a dolog. Azt hittem, hogy szereted Szegedet.

– De minek kéne még fél évig albit fizetnem? Alig lesznek már óráim.

– És a barátaid?

Bogi vette a célzást.

– Bekaphatja.

Judit lerakta a hajvasalót. Kimentek a nappaliba, és leültek az ütött-kopott kanapéra. Szabolcs elvitte a családi kanapét, és ezt hagyta itt helyette. Ocsmány volt, és kényelmetlen.

– Nem megy ez nekem – vágott bele Bogi. – Úgy értem, jól érezzük magunkat egy ideig, aztán unom az egészet. Unom, ahogy nevet, ahogy eszik, meg ahogy van. Mindent. Mindegyiknél így volt. Emlékszel Zsoltira? Anyu, én már a harmadik héten úgy untam!

– Huszonegy éves vagy, Bogi.

– Tudom, de akkor is. Mások tudod, mit csinálnak? A gimis kis szerelmükkel vannak még mindig. Jaj, olyan cukik! Mióta vagytok együtt? Ó, már ezer éve! Menjetek már a picsába. Hogyan?

Judit magára ismert a lánya szavaiban. Ők is a középiskolában jöttek össze Szabolccsal, és már veterán párnak számítottak Bogi korában. Jó vége lett. Mindenesetre meglepődött, hogy ilyesmi még manapság is létezik.

– Hogyan, hogyan? Hogy aztán majd negyvenévesen… De majd nem fogod unni. Lesz olyan, akivel nem fogod unni.

– Mindenki ezt mondja.

– Na látod!

Még órákon át beszélgettek, és végül Judit is őszintén megnyílt Bogi előtt – már amennyire erre egyáltalán képes volt. Elmondta, hogy üresnek és fásultnak érzi magát, és legszívesebben egyedül üldögélne egy távoli, üres barlangban. A lánya nem igazán mondott semmit, csak hallgatott, és együttérzést tanúsított. Jólesett. Annyira, hogy Judit teljesen kicsúszott az időből. Nem maradt ideje se tusolni, se epilálni, se hajat mosni, se ruhát vasalni. Felkapott egy tiszta ruhát a szekrényből, felmarkolta a táskáját, és öt perccel később már a taxiban ült, úton a puccos belvárosi szórakozóhely felé, ahol a céges karácsonyi partit rendezték.

Furcsa volt a lányával folytatott csendes, meghitt beszélgetésből a lármás, fényárban úszó étterembe csöppenni. Kellett legalább egy óra, mire Judit úgy-ahogy fel tudott oldódni. Nem igazán volt véleménye az itt megjelent emberekről. A többségüket évek óta ismerte, többnyire sótlan, unalmas alakok, akiket leginkább a munkamániás jelzővel lehetett jellemezni. Judit tökéletesen illett közéjük. Még úgy is, hogy a közép- és felsővezetők között csak elvétve akadtak nők. Ha néhányan nyugdíjba mennek, páran felmondanak, a céges karácsonyi elitbuli rövidesen kanmurivá válik.

Mindenkivel váltott pár udvarias szót, hagyta, hogy mások megdicsérjék az éves teljesítményét, és ő is elismerően bólogatott, amikor más osztályok teljesítményéről esett szó. A cég – járvány, válság, munkaerőhiány, hosszú home office, háború ide vagy oda – ismét remek évet zárt. Fürödhettek a dicsőségben és a pezsgőben, mert az osztrák anyacég is maradéktalanul elégedett volt a magyar eredményekkel. Nem is fogták vissza magukat idén sem: a karácsonyi parti nagyszabásúbb lett, mint valaha. Ismert stand upos nevettette őket, top tízes DJ gondoskodott a zenéről, az ország egyik legfelkapottabb, Michelin-csillagos étterme biztosította az ételt.

Judit mindig pontos menetrendekkel érkezett a céges összejövetelekre. Előre meghatározta magának, és ki is nyomtatta egy apró cetlire, hogy mikor fog érkezni, mennyit fog inni, mennyi időt szán egy-egy bájcsevejre, mikor említi meg először, hogy ideje indulni, és mikor indul el valójában. Idén nem volt olyan hangulatban, hogy ilyesmivel törődjön. Spontán és felkészületlen volt. Nemcsak most, hanem a saját osztályának rendezett bulin is, ahol kellemetlen helyzetbe is került, mert az évértékelő beszédében összevissza habogott, és több fontos kollégát is elfelejtett megemlíteni. Ha ez tavaly történt volna, biztos, hogy hetekig emészti magát a dolgon. Idén? Antal Judit bele a közepébe, vastagon. A kifelejtett kollégák majd felvidulnak és megbocsátanak, amikor pittyeg a telefonjuk, és meglátják az éves bónusz összegét.

Már tizenegy óra körül érezte, hogy a koktélok kezdenek a fejébe szállni. Kiment a hidegbe egy kicsit levegőzni.

– Minden oké? – kérdezte Endi, ahogy mellé lépett, és rágyújtott egy cigire.

– Aha. – Juditot zavarta a cigifüst, és persze az is, hogy a férfi már megint a közelébe lopózott.

– Nem kérsz? – nyújtotta oda a cigarettásdobozt Endi.

Judit megrázta a fejét, és a megfelelő kifogást kereste, amivel faképnél hagyhatná a marketingosztály igazgatóhelyettesét. Aki egyáltalán nem zavartatta magát, és máris hosszú monológba kezdett a munkájáról, az új autójáról, a lakásvásárlási problémáiról, és még ki tudja, miről. Somogyi Endre híres-hírhedt volt a beszélőkéjéről, és most Judit is megtapasztalhatta, hogy milyen az, amikor még levegőt venni is elfelejt. Az alkoholtól még inkább megeredt a férfi nyelve, Judit pedig már fázott, szomjas volt, és unatkozott. Ki tudja, mennyit álltak volna a hidegben, ha nem jelenik meg egy kisebb csoport, élükön a jogi osztály igazgatójával, Papp Márkkal.

– Hajjaj, meneküljön, ki merre lát! Endi mesél! – kiáltotta, ahogy a férfi mögé lépett, és rácsapott a vállára. A marketinges csak egy pillanatra jött zavarba, hátranézett, hogy ki merészeli félbeszakítani, aztán folytatta a mondandóját.

– …szóval akkor ott vagyunk, az a fostalicska, tizenkét éves roncshalmaz nem indul, mondom az öcsémnek, hogy már ideje lenne…

– …leszokni az ágybapisálásról – fejezte be a mondatot Endi helyett Márk. – Mármint az öcsinek, nem neked, Endi.

A többi jogász röhögcsélt, Judit is elmosolyodott, Endre arcán viszont semmilyen érzelem nem látszott.

– Ez hogy jön ide? – kérdezte. – Nem, ideje lenne neki…

– …elveszteni a szüzességet! – harsogta másvalaki a jogi osztályról, akit Judit még sosem látott korábban.

Mindenki nevetett, csak Endre állt értetlenül.

– Három gyereke van, az egyik épp most készül egyébként…

– Na jó, megyünk – mondta Márk, és már indult volna.

Judit kapva kapott az alkalmon.

– Márk, egy pillanatra! – És már oda is csapódott a vele egykorú, amúgy igen jóképű férfi mellé.

Márk átkarolta Juditot, és együtt indultak el a pesti éjszakába.

– Hova is megyünk? – kérdezte Judit húsz perc séta után.

– Egy olyan helyre, ahol kevesebb a seggfej.

Juditban egy pillanatra felmerült, hogy micsoda bunkóság szó nélkül otthagyni Endit meg az egész céges karácsonyi happeninget. De most már ezt is megteheti.

A seggfejmentes hely a belváros szélén fekvő, valahol az elegáns és a lepukkant határán lévő kocsma volt. A hatfős csoport megrohanta a bárt, és egy focicsapatnak is elegendő italt rendeltek egy szuszra. Judit egy ideig hezitált, aztán ő is kért két korsó sört, egy vodka narancsot és egy Martinit.

Egy órával később már zsongott a feje és szédelgett, de jól érezte magát. Nem tudta követni a párbeszédeket, és alig-alig szólalt meg, de hogy sokszor és hangosan nevetett, az biztos. Idegen emberek csapódtak hozzájuk, leültek beszélgetni, meghívták őket egy italra. Egy ismeretlen férfi leült mellé, italt rendelt neki, és legalább fél órát beszéltek. Úgy nézett rá, legalábbis Judit meg mert volna esküdni. Ezer éve nem nézett így rá senki. A férfi, ahogy jött, úgy el is ment, de Judit nem maradt sokáig egyedül. Márk ült oda mellé, és tartotta szóval. A férfi egyre közelebb és közelebb húzódott hozzá, Judit érezte az alkoholos leheletét és a parfümjének az illatát. A hangos zene és a többiek lármázása miatt muszáj volt közel hajolniuk egymáshoz, ha érteni akarták, amit a másik mond. Judit beleborzongott, ahogy Márk ajka a füléhez ért.

Mintha mindenki eltűnt volna az asztaluktól, és csak ketten maradtak volna Márkkal. Fogalma sem volt, miről beszélgettek, de nem is igazán számított. Teljesen elveszett a férfi közelségében, és csak remélni merte, hogy nem érti félre a jeleket. Nem volt ebben semmi tapasztalata. Neki Szabolcs volt az egyetlen férfi az életében. Ha mások meg is kívánták az elmúlt húsz évben, biztosan nem vette észre. Most pedig itt van ez a jóképű, vonzó férfi, aki egyre közelebb és közelebb csúszik hozzá a padon, és már olyan közel van, hogy hozzáér a keze Judit lábához. Nem húzódott odébb, sőt. Rámarkolt a férfi combjára, majd egyre feljebb és feljebb siklott a keze. Egészen addig, amíg meg nem érezte a férfi keménységét. Márk halkan felnyögött, és Judit erősen rászorította a kezét a férfiasságára.

– Kimegyek a mosdóba – súgta a férfi fülébe.

Nem kellett sokat várnia. Ahogy belépett a női mosdóba, és megnézte magát a tükörben, már nyílt is az ajtó. Márk állt ott, vad tekintettel.

– Nincs itt senki – mondta Judit.

Márk a nőhöz lépett, erősen megmarkolta a fenekét, és keményen megcsókolta. Judit évek óta nem érzett ilyen izgalmat. Úgy kívánta ezt a férfit, mint még soha életében senkit. Szabolccsal sosem volt igazán tüzes a szerelmük. Most pedig egy nyilvános WC-ben…

Márk Judit melleit masszírozta, a keze pedig egyre feljebb csúszott Judit combján a szoknyája alatt.

Juditnak csak egy percre villant be, hogy mi is a helyzet, de azonnal a szégyen vette át az izgalom helyét. Hónapok óta nem borotválta magát odalent. Mosdatlanul jött el a buliba. Egy pillanat alatt kijózanodott, és próbálta eltolni magától a heves férfit. Márk ettől csak még jobban lázba jött, és már Judit bugyiját rángatta lefelé.

– Ne, kérlek, ez így nem jó – zihálta Judit dühösen.

– Hogy nem jó?

– Így, sehogy.

– Ne viccelj, most már…

– Azt mondtam, hogy nem – jelentette ki Judit ellentmondást nem tűrően.

Márk hátrébb lépett, és felhúzta a sliccét.

– Ne haragudj – habogta Judit, és kiviharzott a mellékhelyiségből.

Visszament az asztalhoz, ahol a többiek italoztak. Ahogy meglátták Juditot, és ahogy ránéztek, kétség sem férhetett hozzá, hogy pontosan tudják, mi történt a mosdóban. Vagy hogy minek kellett volna történnie. Tudják, vagyis hamarosan mindenki tudni fogja a cégnél.

Judit felkapta a táskáját, és faképnél hagyta a társaságot.

A következő pár napban borzalmas állapotba került, ami már a gyerekeknek is feltűnt. Aranyosak voltak, és próbáltak lelket önteni belé, mert azt hitték, hogy a válás és a közelgő ünnepek miatt van ennyire maga alatt. Ádám bevállalta a karácsonyi nagytakarítást, Bogi pedig a főzést vette magára. Nem mintha tudott volna rántottánál bonyolultabb dolgokat főzni.

Úgy volt, hogy Judit még 24-én is dolgozik délelőtt, de a karácsonyi buli után esze ágában sem volt a többiek szeme elé kerülni. Beteget jelentett, és bízott benne, hogy az új évre mindenki elfelejti a kis afférját. Minden évben voltak pletykák a karácsonyi parti után: ki kivel, hol, nem hitted volna, de hát annak felesége van! Idén ő és Márk a fő attrakció. El fogják felejteni ezt is, ahogy az összes eddigit. Csak ki kell bekkelni.

December 23-án egész nap pittyegett a telefonja. A szokásos körlevelek jöttek, amikben az osztályvezetők, főosztályvezetők, a CEO és a COO írták meg az ünnepi jókívánságaikat. Judit már előre megírta a sajátját hetekkel ezelőtt, és beidőzítette a mai napra. Néhány kolléga személyesen is írt. Judit mindegyiket tüzetesen átolvasta, és mindegyikben talált valami apró jelet, ami szerinte Márkra és rá utal. Egyedül Endi üzenetében nem kellett keresgélnie: