Liza Marklund

LÁPVIDÉK

Fordította: Végh Viktória

A mű eredeti címe: Kallmyren

Copyright © Liza Marklund, 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Magyar fordítás © Végh Viktória, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-540-8 (papír)

ISBN 978-963-614-541-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Tördelés, nyomdai előkészítés: Scriptor Kft.

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tiporgráfia, e-book: Scriptor Kft.

Az 1990. augusztus 14-ről 15-re virradó éjjel

A mentőcsapatot a rovarok hangja vezette, a vérszívó legyek ezreinek tompa zümmögése. A szúnyoghálót, amely korábban a hordozót borította, elfújta a szél. A takaró, amelybe korábban a kislányt bugyolálták, mellette hevert, az egyik lábáról pedig lecsúszott a zokni. A szúnyogok és a böglyök mind megérezték a csecsemőtest kínálta lehetőségeket, és együttes, könyörtelen támadást indítottak ellene. A csöppség arca a felismerhetetlenségig duzzadt, kisebesedett és bekékült, a szeme összeragadt. Mindkét keze és csupasz lába annyira feldagadt, mintha baseballütők lettek volna, csöpp száján pedig ki-be másztak a hangyák.

Már rég abbahagyta a sírást.

Halottnak hitték, és nem is lett volna okuk mást feltételezni. Ám amikor Petterson, a kutyás járőr kiemelte a babahordozóból, a kicsiből egy nyöszörgő hangocska tört elő.

Igazi csoda volt.

A mentőautó kék villogóval szállította őt a stenträski kórházba. Miután a sürgősségi osztály szolgálatban lévő orvosa megvizsgálta, hamar kiderült, hogy a kislánynak nincs komoly baja. Kiszáradt, és nagyon kihűlt, és bár az állapota kritikus volt, nem volt életveszélyben. Megtisztították a rovaroktól, takarókba bugyolálták, hogy felmelegedjen, infúziót kapott a kiszáradás ellen, meg egy kisebb adag kortizont, hogy enyhítse a csípések okozta viszketést. Egy cumisüvegből meg is etették.

Az orvosok egybehangzóan úgy vélték, hogy bár a komolyabb rovarcsípések helyén maradhat rajta esetleg pár heg, a traumára –mivel csak négy hónapos – biztosan nem fog emlékezni.

A 90-es évek elején legalábbis ez volt az általános felfogás, és a legtöbb szakember még ma is így vélekedik.

Holdfényes éjszaka volt, ragyogtak a csillagok, és ködfelhők söpörtek át a lápvidéken. Az árnyékok mélykéken sötétlettek.

Három óra tájékán kezdett hajnalodni. Még egy óra lehetett hátra napfelkeltéig, de az utcai lámpák fénye sokat javított a látási viszonyokon, ami megkönnyítette a csecsemő anyja, a huszonhét éves Helena Stormberg felkutatását. Miután a gyermeket megtalálták, a lápvidék északnyugati részére irányították a keresőcsapatokat.

A kislány egy világoszöld BabyBjörn márkájú babahordozóban feküdt, ami igen népszerű típus volt a 90-es években. Mellette egy törpemálnával félig megszedett fonott kosár hevert.

A megye egyik legjobb szimatú rendőrkutyája, Charlie hamar megérezte a nő szagnyomát a kosáron. A kutya a dombokon át, a bokrok között vezette a rendőröket: a jelek szerint Helena jó darabig bóklászott arrafelé, hogy bogyókat szedjen. Végül Charlie az eddigiektől eltérő nyomra bukkant, amely egyenesen a mocsárba vezetett. Petterson, a pitholmi kutyavezető alig győzte tartani vele a lépést, és vagy négy-öt alkalommal elsüllyedt az ingoványban, mire Charlie végre megállt egy nagyobb tavacska mellett. Itt, a szedreskosártól és a csecsemőtől pár száz méterre a szagnyom megszűnt.

A körülöttük lévő víz tükörsima felszínén néhány molnárka szaladgált, de rajtuk kívül semmi sem utalt élőlények – sem ember, sem állat – jelenlétére. A fenyők sziluettje mozdulatlan, egybefüggő tükörképet vetett a szürkésbarna vízre a sötét éjszakában.

Helena Stormberget szó szerint elnyelte a föld.

A mentőcsapat akkor jutott erre a következtetésre, amikor a nap előbújt az északkeleti hegyek mögül. Mind jól ismerték a népi hiedelmet azokról az emberekről, akik odavesztek valaha a feneketlen mocsárban, és azóta minden éjjel köd képében, siránkozva bolyonganak a hegy hasadékai és a fenyőfák között. A keresőláncot alkotó férfiak fejében most egytől egyig ezek a mendemondák jártak. Pár pillanatra síri csend támadt körülöttük, mintha a szél, a madarak és a mocsári békák mind egyszerre tartották volna vissza a lélegzetüket.

Aztán élénksárga színbe borult az egész világ, és felcsendült a szimfónia: nyárfalevelek zúgtak a semmiből kerekedő viharban, sistergett a mocsárgáz, a poszáták pedig sokszólamú örömódával köszöntötték a reggeli fényt.

A keresés eszeveszett iramban, egyre kiterjedtebb területen folytatódott tovább, míg végül augusztus 15-én, reggel fél nyolckor megtalálták Helena sötétkék széldzsekijét. A nyirkos kabát egy borókabokorra vetve hevert a mocsár szélén, majdnem egy kilométerre a babahordozótól és a szedreskosártól. A jobb zsebében megtalálták Helena slusszkulcsát és a lakáskulcsát, a belső zsebében pedig a tárcáját némi pénzzel, a jogosítványával, a bankkártyájával és a csipogójával.

A keresőbúvárok nehéz körülmények között, komoly kockázatot vállalva merültek alá a mocsárban, hogy megtalálják az eltűnt nőt, de nem jártak sikerrel.

Helena Stormberg holtteste sosem került elő. És soha többé nem találtak új nyomot az ügyben.

Ott pihent valahol a Kallmyren mocsár mélyén, gombák, algák és tőzegmoha ölelésében.

Egyesek néha hallani vélték az ingoványból kiszűrődő énekét, különösen a ködös, késő nyári estéken – épp egy ilyen estén tűnt el annak idején.

Altatódalok voltak, azt mondják. Tisztán csengő, moll hangnemben.

Első rész

WIKING

2020. augusztus 21., péntek

Harminc évvel később

A váróterem a stenträski kórház második emeletén volt, és rózsaszínek voltak a falai. A mennyezeti díszléc alatt világoskék bárányfelhők úsztak, itt-ott kissé megfolyt a festék. Kis jóindulattal az ember azt gondolhatta, hogy a cseppek a felhők könnyei.

Wiking Stormberg kellemetlenül érezte magát a rendőregyenruhájában. Épp tombolt a koronavírus, és még tartott a nyári szünet, így ügyeletesként folyton bevetésre készen kellett állnia. Nem lett volna ideje hazamenni, hogy átöltözzön.

Ezen járt az agya aznap reggel, az utolsón, mielőtt minden összeomlott. Kitalálta, hogy munkába menet beugrik a Holmdahls kávézóba egy húsgolyós szendvicsért, és meg akarta kérni Carina Burstrandot, hogy töltse fel az italautomatát. Az elmúlt harminc évben is hasonlóképp teltek a napjai.

Majdnem pontosan a megbeszélt időpontban belépett Chang doktor rendelőjébe. Odabent egy másik pasztellszín, a világossárga díszítette a falakat. Az ablakból a parkolóra nyílt kilátás: nyirkos, szürke köd nehezedett az aszfaltra és a rajta sorakozó motor-előmelegítő oszlopokra.

– Tegnap délután jött meg a biopszia eredménye – mondta Chang doktor. – Nincsenek jó híreim.

Wiking mozdulatlanul ült, karba tett kézzel. Nem rajongott a kórházakért, de Chang doktor rendes fickó volt, és az általános vélekedés szerint remek orvos is. Már jó pár éve Stenträskben dolgozott.

– Úgy tűnik, a rákos sejteket kiszűrte a nyirokrendszer – folytatta. – Egyelőre nem tudni, hogy az esetünkben ez mit jelent pontosan. Előfordul, hogy magát a nyirokmirigyet érinti a probléma, de a legtöbbször más területeket. Szinte mindig valahol a közelében…

Wiking az orvosra bámult. Chang doktor Tajvanról származott, és a bátyja szintén orvos volt. Még gyermekként érkezhetett Svédországba, mivel hibátlanul beszélt svédül.

– Hogy érti ezt? – kérdezte Wiking. – Hiszen csak egy torokgyulladás miatt vizsgáltak ki.

– A torokgyulladásnak semmi köze a rákhoz. A biopszia során laphámráksejteket találtunk, ami a fül-, orr- és gégetájékot érintő leggyakoribb rákbetegség. Szükségünk van még néhány vizsgálatra ahhoz, hogy…

– Álljunk csak meg! – szólt közbe Wiking. – Nem vagyok beteg. Talán csak megakadt a torkomon egy halszálka, és egy kicsit gyengének érzem magam…

Az orvos némán figyelte. Wiking tekintete körbepásztázott a teremben, keresett valamit, amiben megkapaszkodhatna. Várta a diagnózist követő, megszokott megkönnyebbülést, amely után egy fáradt sóhajjal levonszolja magát a röntgenszobába vagy egy újabb vérvételre. Az enyhe szégyenérzetet, amiért ok nélkül pazarolja az egészségügy idejét és pénzét. Ezek az érzések azonban elmaradtak. Ez most valami egészen más volt: úgy érezte magát, mint akit a mély vízbe dobtak, anélkül hogy tudna úszni.

– Laphámrák? – kérdezte.

– Az csak az adott tájékot érinti – válaszolta a doktor. – A mandulákat, a nyálmirigyeket vagy a hangszalagokat.

Wiking háta nekifeszült a széknek, igyekezett a lehető legtávolabb kerülni az elhangzott szavaktól.

Nem volt hajlandó elhinni.

Csakis azért végeztette el a vizsgálatokat, mert Josefin nyaggatta, hogy talán torokgyulladást kapott, vagy valamiféle posztcovid nyavalyát, és esetleg antibiotikumot vagy táplálékkiegészítőt kellene szednie rá.

– Lehet köze a koronához?

Az orvos higgadtan és tárgyilagosan nézett rá.

– A koronavírus nem okoz rákot, legalábbis a tudomány jelenlegi állása szerint nem. Ez az elváltozás már régen megjelent a szervezetében, talán évekkel ezelőtt. De a laphámrák gyógyítható. Lassan fejlődik, viszont érdemes mihamarabb megkezdenünk a vizsgálatokat.

Wiking kinézett a parkolóra. Egyszer szexelt odalent, az anyja, Karin Golfjában.

– Azt mondta, csak az adott tájékot érinti. Ez mit jelent?

– Ez nem az elsődleges tumor, azt még meg kell találnunk. Ezért lenne fontos, hogy minél előbb megoperálják. Először eltávolítjuk a manduláit, hogy kiderüljön, volt-e bennük daganat. Bejegyeztettem a sunderbyni kórház sebészetére augusztus 31-ére.

Te jó ég, erre most nincs ideje!

– Megműtenek? Tíz nap múlva?

– Többféle biopsziát is el kell végeznünk. Azontúl, hogy megpróbáljuk megtalálni az elsődleges tumort, ellenőriznünk kell azt is, hogy továbbterjedt-e a rák, átkerült-e a jobb oldalára, és hogy vannak-e áttétei. Ezt követően betegállományba kerül majd.

Ez észszerűen hangzik. Wiking bólintott.

– Mennyi időre?

– Attól függ, mit találunk. Azt mondanám, talán egy évre.

Az orvosra meredt.

– Egy évre?

– Alaposan kidolgozott stratégia alapján haladhatunk tovább – mondta Chang doktor. – Előbb elvégeznek magán jó néhány vizsgálatot a sunderbyni kórházban, majd egy umeåi konzíliumon fogják megtárgyalni az esetét. A pontos végkimenetel attól függ, hogy mit találnak a vizsgálatokon.

Kidolgozott stratégia. Egy egész konzílium. Nem ő volt az első, akit ezzel a betegséggel diagnosztizáltak, és nem is ő kapott először ilyen hírt ebben a rendelőben; talán már aznap is megelőzte valaki. Mégis úgy érezte, különleges problémával küzd. Rákos lett.

Pedig ő nem az a típus volt, aki csak úgy rákos lesz.

– Sugár- és kemoterápiás kezelést kap, illetve meg is műtik.

Forgott vele a világ. Ez most teljesen komoly. Sugárterápiát fog kapni, mint egy igazi daganatos beteg.

– Na és mennyire súlyos? Bele fogok halni?

Wiking csak tréfált, esélyt akart adni az orvosnak, hogy elviccelhesse a kemény szavakat, hogy majd együtt nevessenek rajta, miközben egy vállveregetéssel útjára bocsátja őt.

Chang doktor azonban cseppet sem volt vidám.

– Remélhetőleg nem – felelte.

Az őrsre vezető úton a lába mintha nem is érte volna igazán a földet. Teljesen megfeledkezett a szendvicsről és az italautomatáról. Köszönés nélkül masírozott el a recepció és a konyha mellett, és amint beért az irodájába, magára csukta az ajtót.

Nem szabadna keresgélnie az interneten. Bár a legkevésbé sem volt hipochonder, pontosan tudta, hogy a Google böngészése egy ilyen helyzetben semmi jóra nem vezet.

Épp megnyitotta a keresőt a számítógépén, és beütötte a „laphámrák” szót, amikor Carina Burstrand rontott be, szokásához híven kopogás nélkül. Wiking bezárta az oldalt.

– Betörés – közölte a nő, és egy kézzel írott cetlit helyezett az íróasztalra. Nem mozdult, és mivel Wiking nem nyúlt azonnal a papírlapért, Carina nyomatékosan rátette a kezét.

– Johan Björkmannál, odafenn, Pålbergeten – mondta.

Wiking felkapta a fejét. Te jó ég! Björkman vadász volt, ráadásul polgárőr is.

– A fegyverek?

– Mindet elvitték – felelte Carina, majd kisétált.

Wiking felkelt, és átment a szemközti irodába Roland Larssonhoz. Mielőbb el kell mondania neki, hogy betegállományba vonul. A közvetlen kollégáinak és a feletteseinek a luleåi rendőrkapitányságon találniuk kell valakit a helyére, egy új rendőrfőnököt. No de egy egész évre? Ez teljesen elképzelhetetlennek tűnt.

Roland felnézett rá, amikor belépett.

– Szedd össze a cuccaidat! – mondta neki Wiking. – Egy elszabadult fegyverarzenállal van dolgunk.

Roland Larsson bűnügyi helyszínelő volt. A stenträski eseteknél – betöréseknél, bántalmazásoknál és károkozásoknál – adódó feladatokat többnyire egyedül is el tudta látni. A gyilkosságok és terrortámadások esetében olykor a luleåi kollégák segítségére szorultak, de a nagyobb részüket szintén képesek voltak házon belül kezelni.

A helyszínelő nyomban nekiállt összepakolni a jókora táskáját.

Mindketten beszálltak a saját járőrkocsijukba, keresztülhajtottak Gransel községen, majd továbbhaladtak Pålberget irányába. Wiking ment elöl. A falu valójában csupán néhány tanyából állt, amelyek mind a Kåtaforsen vízesés felé tartó országút mentén helyezkedtek el. A betörés áldozata, Johan Björkman közeli barátja volt Wiking fiának, Markusnak; évfolyamtársak voltak a gimnáziumban, és mindketten a katonai bázison dolgoztak. Björkman a szüleitől vette meg a gazdaságot, amikor azok már belefáradtak a hólapátolásba. A szóbeszédek szerint a szülők manapság egy lakásban sorvadoznak valahol Boden mellett, de Wikingnek fogalma sem volt, vajon mi lehet igaz ebből.

Most mindenesetre ott állt előttük a tanya új tulaja, és ijedten kémlelte a birtokot. A ház bejárati ajtaja tárva-nyitva állt a háta mögött, az előtető alatt pedig két bőrönd és egy kutya árválkodott.

– Zokniban mentem be – szólalt meg a férfi, és a ház felé biccentett, majd a koronavírusra való tekintettel a könyökét nyújtotta Wikingnek üdvözlésül. A rendőrfőnök is odanyújtotta a könyökét, amitől – pandémia ide vagy oda – végtelenül hülyén érezte magát.

– Eltűnt a fegyverszekrény – közölte Björkman.

Wiking tett egy gyors kört a házban Rolanddal, és nyugtázták, hogy a gardróbszobán kívül minden érintetlen maradt. Az ott lógó ruhákat az ágyra hajigálták, így most üresen állt az egész, leszámítva egy vállfát, amiről nyakkendők lógtak, illetve a pormacskákat a fegyverszekrény hűlt helyén. A bútor több mint 150 kilót nyomott, ezért nem kellett a padlóhoz rögzíteni.

Helyet foglaltak a konyhaasztalnál, és Wiking jegyzetelni kezdett. Björkman zaklatott volt, sápadt, és erősen verítékezett. Egész héten az új barátnőjével nyaralt Piteåban, egy menő tengerparti üdülőben, a kutyájára pedig a szomszéd vigyázott ez idő alatt. Amikor ma délelőtt hazaérkezett, a bejárati ajtó fel volt törve, a fegyvereinek pedig lába kélt. Senkit sem kért meg, hogy locsolja a virágait, vagy gondoskodjon bármiről is a ház körül, hiszen csak egy hétre utazott el. A lopást ezek szerint valamikor az augusztus 14-e péntek és 21-e péntek közötti időintervallumban követték el.

Johan Björkman hozott egy mappát, benne a lopott tárgyak listájával, valamint a fegyverekre vonatkozó engedélyekkel és a biztosítással. Wiking aggodalma beigazolódott: ha arzenálnak nem is volt nevezhető, de tekintélyes fegyvergyűjtemény volt.

Egy AK-4 géppuska, egy lőszeresdoboz, benne 800 darab 7,62 milliméteres töltény, ebből 80 nyomjelző lövedék, valamint egy félautomata Glock pisztoly – ezek voltak a polgárőr fegyverei. Ezenkívül eltűnt egy vadiúj Sako 8 márkájú vadászpuska, igen komoly darab. Továbbá egy kisebb méretű, őzvadászathoz használt sörétes puska, egy Sako Vixen 222 vadászpuska és egy öreg, 20-as kaliberű Husqvarna.

Lógott az eső lába, ezért Roland kiment a szobából, hogy nyomokat keressen a házban, a kocsibeállón és a birtok területén. A héten sokat esett, és erős szél fújt, így az esetleges nyomok nagy része mostanra nyilván megsemmisült.

– Ki tud arról, hogy a birtokában vannak ezek a fegyverek? – kérdezte Wiking, bár pontosan tudta a választ.

– Mindenki – válaszolta Björkman.

Wiking bólintott. A férfi szakaszvezető volt a polgárőrségnél, emellett a stenträski vadásztársaság elnöke, ezt minden környékbeli tudta.

– Beszélt mostanában valakinek a fegyvereiről?

– Idén tavasszal vettem a vadászpuskát Arjeplogban. Markus és Emil kipróbálták, de nem, másnak nem említettem…

Markus és Emil szintén a vadásztársaság tagjai voltak, ráadásul kollégák a katonai bázison.

– A közelmúltban látott ismeretlen embereket vagy járműveket a birtoka közelében?

– Nem.

Wiking szétvetett lábakkal állt a sértettel szemben.

– Johan – mondta. – Volt más is a szekrényben a fegyvereken kívül? Valami, amiről nem ártana tudnunk?

– Hogy érti?

– Úgy, hogy tartott-e egyéb dolgokat a fegyverszekrényben. Volt benne olyasmi, amit féltett, vagy amit nem vittek magukkal a betörők?

– Ugyan mit?

Wiking pár másodpercig mélyen a szemébe nézett, de a férfi állta a tekintetét.

A rendőrfőnök otthagyta Rolandot, hogy egyedül, módszeresen végezze a munkáját a tanyán, amíg ő maga szép sorban meglátogatta a szomszédokat. Senki sem lakott elég közel Björkmanhoz ahhoz, hogy rálátása legyen a házára. Két idős pár volt csak otthon, valamint a textilművésznő, aki megvette a régi missziósházat. Egyikük sem látott semmit, de mindannyian megrémültek Wiking kérdéseitől, és megállapították, hogy a jövőben a község minden egyes házába riasztót kell szerelni.

Az őrs felé vezető úton ismét eleredt az eső. Wiking eredetileg nem arra akart menni, de amikor a Kallmyren láp felé vezető mellékúthoz ért, jobbra kanyarodott. A keskeny erdei utakon haladt tovább az északnyugati útelágazásig, majd ugyanoda parkolt le, ahol Helena hagyta a kocsiját annak idején, harminc évvel és hét nappal azelőtt. Leállította a motort, és csendben üldögélt, miközben az eső makacsul verte a kocsi tetejét. Az ablakokat kezdte újra beborítani a pára.

Az évfordulón is eljött ide, pedig megfogadta, hogy nem teszi. Az egyik régi barátja, Mats Vikander, akivel még a sörentorpi rendőrakadémiára jártak együtt, elkísérte pár évvel ezelőtt, és már akkor megígérte neki, hogy az lesz az utolsó alkalom.

A kelleténél több időt töltött a mocsárnál.

Tulajdonképpen semmi különös nem volt a Kallmyren lápban. Egy tőzegmohaláp volt, amelyben a zsombékok szabálytalan mintázatot rajzoltak ki. Nagy volt, de közel sem a legnagyobb Svédországban. A jégkorszak öröksége, és akárcsak az összes többi láp az országban, elmocsarasodás útján keletkezett. A tápanyagszegény tőzeg miatt gyér növényzetű volt, de megélt benne azért a mocsári molyűző, a keresztes hanga, a törpemálna és a varjúbogyó, illetve a tőzegrozmaring és a hüvelyes gyapjúsás, valamint a törpe nyír, a kampósfenyő, a lápi álszittyó és a tőzegáfonya is.

A mocsár helyenként feneketlen volt, legalábbis nem állt messze tőle. Számos embernek és állatnak veszett benne nyoma, meg egy harci repülőgépnek is, amit a hetvenes években nyelt el teljes egészében a víz a smålandi Nässjö környékén. Wiking egyszer ellátogatott oda Matsszal. A hely kihalt és üres volt, egy sík iszaptükör, ahol semmi sem nőtt. Sem a Draken J35-ös repülőt, sem a fiatal pilótát nem sikerült kimenteni, azóta is ott pihennek az ingoványban, csakúgy, mint Helena.

Wiking egész megszállottja lett a lápoknak; elszántan bújta a könyveket, a híreket és beszámolókat a kialakulásukról, az alkotórészeikről és a fejlődésükről. A végén már annyi időt töltött a Kallmyrennél, hogy az anyja, Karin összebeszélt Matsszal, és együtt leültek, hogy komolyan elbeszélgessenek vele. Ugyanis már a munkáját és a gyerekeit is elhanyagolta, mert folyton csak a parton üldögélt, és a mocsarat bámulta.

Ez volt Helena sírja. Wikingnek felajánlottak egy helyet a temető emlékfalán, ahová elhelyezheti a felesége emléktábláját, de visszautasította. Itt volt Helena nyughelye.

Ha most belehal ebbe a nyavalyás rákba, vajon újra láthatják egymást?

Micsoda ostoba gondolat!

Kinyitotta a kocsiajtót, hogy kiszálljon, de abban a pillanatban egy sugárhajtású repülőgép száguldott át dübörögve a feje felett. Amikor a pilóta hangsebességre kapcsolt, a hanghullámok robbanásként érték a földet. A nyomáskülönbség hatására a levegő páratartalma olyan hevességgel csapódott ki, mint egy kisebb felhőszakadás. Wiking gyorsan visszaült az autójába, és becsukta az ajtót. Csurgott a víz az arcán, a szíve zakatolt. Ha valami, akkor ez minden bizonnyal egy jel volt arra, hogy jobban teszi, ha távol tartja magát ettől a helytől. Felnézett az égre, de nem látta a repülőt; már rég eltűnt a felhők között. A norvégok egész hétre kibérelték a katonai bázist, valószínűleg még a jövő héten is itt lesznek. Hogy pontosan meddig, az nem volt nyilvános, a panzióban, lent a városban mindenesetre egészen augusztus 28-ig telt ház volt.

Ránézett az órájára. Markus és Josefin hat órára hívta át vacsorára, így kénytelen volt elindulni, ha előtte még végezni akart a jelentésekkel és a körözés kiadásával.

Beindította a motort, kitolatott, és keresztülhajtott a tűleveleken, az autóút irányába.

A visszapillantó tükörben még látta az útlezárást jelző öreg táblát, amely a hetvenes évekből maradt ott:

VÉDETT TERÜLET

Idegeneknek tilos a belépés

RESTRICTED AREA

Entry prohibited for aliens

SPERRGEBIET

Zutritt für Ausländer verboten

ZONE PROHIBEE

Accès interdit aux étrangers

SUOJA-ALUE

Pääsy ulkomaalaisilta kielletty

A Granselsvägenen a katonai bázis határának mentén haladt, a terület köré nem húztak kerítést. Legalább olyan lehetetlen lett volna körbekeríteni, mint Rhode Island államot. A Stenträsk fölött elhelyezkedő bázis egy csúcstechnológiás hadi létesítmény volt, a legnagyobb, tömegpusztító fegyverek tesztelésére kijelölt terület egész Európában. A középső részét egy katonai repülőtér tette ki, különféle épületekkel, ahol adminisztrátorok és elemzők dolgoztak. A hivatalos neve Missile Test Range Stenträsk – Stenträski Rakétalőtér – volt, ami akár egy amerikai akciófilm címének is beillett. A bázis egyfajta háttérzörejként végigkísérte Wiking egész életét.

A létesítményt 1957-ben alapították, és titkos katonai repülőtérként használták akkoriban, illetve itt hajtották végre az ötvenes években a norrbotteni hegyvidéki térség összes szimulált atomfegyver-kísérletét. A területen élő embereket végérvényesen kitelepítették. Wiking több alkalommal is járt már az elhagyatott Nausta faluban, amely máig a kísérleti területen állt, mint egy elfelejtett visszhang: itt egy kunyhó, ott egy kémény, amott egy szénapajta. Három számi falu lakói használták az itteni rénszarvaslegelőket. A bázis mindig előre értesítette őket a közelgő próbarobbantásokról, és állítólag jól működött köztük a kommunikáció.

Két szuperszonikus repülőgép haladt el az autó felett, Wiking nézte, ahogyan leereszkedtek a fák fölött a landoláshoz. A katonai repülőtéren egy komplett leszállópályát létesítettek a légi fuvarozáshoz, ami 2200 méter hosszú volt, és 35 méter széles, tehát akár egy Jumbo Jet is fel- és leszállhatott rajta. Volt mellette egy rövidebb, 800 méteres pálya is.

A bázison sokféle gyakorlatot és lövészeti kiképzést tartottak, többek között gépágyúkkal, rakétákkal, siklóbombákkal és lövedékekkel, illetve rendszeresen végrehajtottak éjszakai repüléseket, néha különböző légvédelmi egységekkel együttműködve. Minden rendelkezésre állt, amire a mérésekhez, ellenőrzésekhez és elemzésekhez szükség volt, a legújabb fegyverektől az elektronikai hadviselés technológiájáig. Gyakran mérték például a bombák hatásfokát és a kiépített infrastruktúrára gyakorolt hatását, ehhez minden eszközük megvolt. A semmibe vezető utakat és hidakat építettek kizárólag azzal a céllal, hogy aztán felrobbantsák őket.

A kezdeti időszakban csupán a svéd hadsereg vette igénybe a létesítményt, ám a 70-es évek végén megnyitották nemzetközi használatra is – a hozzáférési rendelet tizedik paragrafusa szerint azonban minden egyes látogatáshoz közvetlen engedély kellett a svéd kormánytól. Az évek során számos ország élt a bázis nyújtotta lehetőségekkel, az Egyesült Államoktól Németországon, Franciaországon, Japánon, Svájcon és Hollandián át Törökországig.

A létesítmény a legmagasabb fokú katonai védelem alá esett. Egyetlen ott végzett tevékenység sem volt nyilvános, bár a nagyobb próbaüzemek előtt figyelmeztették és tájékoztatták a környékbelieket. Nyilván nehéz is lett volna eltitkolni előlük, hogy szuperszonikus repülőgépeket tesztelnek a közvetlen közelükben. A konkrét időpontokat viszont sohasem tették közzé, ahogyan azt sem, hogy pontosan mi zajlik odabent – ez védelmi titoknak minősült.

Mivel azonban az összes messziről ideutazó technikus a Stenträsk közepén lévő Stone Swamp Inn panzióban szállt meg, nem kellett atomfizikusnak lenni ahhoz, hogy az ember összerakja, kik tesztelték éppen a bombáikat. Elég volt egy sört rendelni a bárban, ahogyan a technikusok is tették. Amíg az ember legurított egy pohárral, kifülelhette, milyen nyelven beszélnek a szomszéd asztalnál. A bázison ezenkívül még vagy száz alkalmazott dolgozott, akiket súlyos titoktartási kötelezettség terhelt, de néhányuknak időnként azért eljárt a szája jóbarátok között.

A helyi lakosság összességében elégedett volt a katonai bázissal, nem zavarta őket sem a mérete, sem a nagy titkolózás. Különlegesnek érezték magukat tőle. A bázis nemcsak az ott dolgozók megélhetését biztosította, hanem a messziről jött technikusok révén a környékbelieket is pluszjövedelemhez juttatta.

A személyzet fluktuációja alacsony volt; akit egyszer felvettek a katonai bázisra, jellemzően ott is maradt. Ahogyan Wiking fia, Markus Stormberg is.

– Itt jön Drajlen!

A négyéves kisfiú Wiking felé rohant, és rávetette magát, vakon bízva benne, hogy a nagyapja elkapja. Wiking elejtette a kocsikulcsát, és az utolsó pillanatban elkapta az unokáját.

– Juhú! – kiáltotta. Magasra emelte a gyereket, és érezte, hogy megint gyarapodott a súlya.

A kisfiú sikoltozott örömében.

– Szóval, erős vagy ma? – kérdezte Wiking, miközben fejjel lefelé fordította a gyereket.

Az újabb üvöltést hallatott.

– Szupererős! Én vagyok Drajlen!

Wiking letette a fiút a linóleumpadlóra, aki erre pattogni kezdett, mint egy gumilabda.

– Még egyszer!

– Hadd üljön le a nagyapa, öreg már – mondta Markus, és kibontott egy üveg gyenge sört az apjának.

Wiking hátradőlt a padon, kezében a sörrel, a gyerek pedig rögtön fel is mászott az ölébe.

– Elmegyünk a Valbomsvägenre?

– Elliot, pisiltél már? – kérdezte Josefin, aki épp ekkor lépett be a konyhába, karjában a kislányával, aki a Maja Maria Helena nevet kapta. A stenträski templomban keresztelték meg.

– Én vagyok Drajlen! – ismételte meg a kisfiú. – Nem érek rá.

Drajlen Wiking és Elliot saját, külön bejáratú szuperhőse volt. A Valbomsvägen legvégén lakott, ami egykor Holmträsk és Arnemark között futott. Manapság azonban olyan rossz állapotban volt, hogy alig lehetett rajta közlekedni, legalábbis Wiking és Elliot ezt játszották. Ahhoz, hogy odajussanak, Elliotnak a nagyapja ölébe kellett ülnie, és rendesen viselkednie. A nagy kövek és kátyúk miatt az út szörnyen hepehupás volt, és igencsak rázkódott tőle a kocsi. Rendre belehajtottak a kátyúkba, a négyéves nagy örömére.

– Menjetek anyával pisilni! – mondta Wiking, majd letette a kisfiút a földre, és a kocsikulcsa után nyúlt.

Josefin sietve megölelte – már mindketten voltak covidosok, szóval nem aggódtak. Amikor épp nem volt szülési szabadságon, a nő HR-es volt az önkormányzatnál. Wiking őszintén szólva nem értette, mivel foglalkozik pontosan.

– Megnézetted a halszálkát a torkodban? – kérdezte a nő. – Torokgyulladás is lehet, talán antibiotikumra lenne szükséged.

Wiking megköszörülte a torkát. El kell mondania.

– A múlt héten megvizsgáltattam a kórházban – válaszolta.

– Hétfőn lesz Karin bulija – újságolta Josefin. – Rendeltem egy szendvicstortát, el tudnád hozni a Holmdahlsból?

– Persze, hazafelé bemegyek érte.

Markus kortyolt egyet a söréből.

– Elkapjátok a tettest?

Wiking is ivott, majd a fiára nézett. Hasonlított rá, mindenki ezt mondta.

– A fegyverrablásra gondolsz? Nem lesz könnyű dolgunk. Azt sem tudjuk, mikor tették, és senki sem látott semmit.

– Johan teljesen kiborult. Fontolgatja, hogy eladja a házat, és elköltözik.

– Sokan reagálnak így, miután betörtek hozzájuk – mondta Wiking. – Mondd neki, hogy várjon még vele!

A belső zsebében megszólalt a mobilja, előhalászta, és egy gyors pillantást vetett a kijelzőre. Roland Larsson hívta. Tett egy bocsánatkérő kézmozdulatot, majd felállt, és a kijárat felé vette az irányt.

– Öt perc múlva kaja! – kiáltott utána Markus, és a tűzhelyhez indult.

– Találtál valamit? – szólt bele a telefonba Wiking, miközben becsukta maga mögött az ajtót.

– Egészen egyszerű a dolog – felelte Roland. – A mocskok egy strapabíró kézikocsin vitték ki a fegyverszekrényt, aztán betették egy autóba, és elhúzták a csíkot.

– Hányan voltak?

– Azt mondanám, legalább hárman kellettek ahhoz, hogy meg tudják emelni a szekrényt. De nem ezért hívtalak. Hallottad, mi történt szerdán Tenstában?

Tensta? A stockholmi külváros nevének hallatára számos emlék elevenedett fel Wikingben, de egyik sem a szerdai napról.

– Nem rémlik. Mi történt?

– A lövöldözés a pizzériában, nincs meg?

Wiking hirtelen nem tudta, hogy a veszélyes környéken történt számos lövöldözés közül melyik volt a legutóbbi. Amikor négy ember nyitott tüzet egy pizzériában? Talán hárman sérültek meg…

– A fegyverek a pålbergeti betörésből származhattak – mondta Roland.

– Baszki… És ezt miből gondolják?

– A järvai kollégák ma délután letartóztattak egy kölyköt. A fegyver, amit az ágya alatt találtak, abból a garnitúrából származott, amely Björkman házából tűnt el.

– Biztosan?

– Úgy tűnik. Björkman a háza mögötti szénapajtában szokott célba lőni. Kikotortunk az épület falából egy rakás golyót, hogy legyen összehasonlítási alapunk. Meglátjuk, mit mondanak Linköpingben.

Wiking bólintott. Az Országos Kriminalisztikai Intézetben össze tudják vetni a szénapajta falából vett lövedékeket a pizzériában találtakkal. Roland Larsson kiváló helyszínelő volt, tárgyilagos és módszeres. Talán kissé unalmas, de ez is hozzátartozott a személyiségéhez.

– Oda kell mennie valamelyikünknek?

– Erősen kétlem. Még csak most küldtük el a golyókat, és biztosan ideszólnak majd az intézetből, ha kérdésük akad.

Wikingben ekkor hirtelen megfogalmazódott a gondolat: Roland nélküle is jól boldogul, és gond nélkül átvehetné a helyét. A rendőrőrs zökkenőmentesen működhetne tovább.

– Hallottad a hangrobbanást? – kérdezte aztán.

– Előre szóltak, hogy egész hétvégén hangsebesség fölött fogják tesztelni a gépeket. Na, nem tartalak fel. Hétfőn találkozunk.

Letették a telefont. Wiking visszatette a mobilt a belső zsebébe, és végignézett a környéken. Elállt az eső, és úgy tűnt, nyugatról kitisztul az ég. A felhők mögött már kezdett előbukkanni a nap.

A fia háza a település szélén állt; könnyűszerkezetes készház volt, az Älvsbyhus nevű vállalat építette még a 80-as években. Az őrs recepciósa, Carina Burstrand is a szomszéd utcában lakott. Jó környék volt, a kertekben hintákkal és trambulinokkal, ahol a gyerekek szépen felnőhettek. Neki miért nem jutott ez soha eszébe? Csak lett volna pénze egy kis viskóra! Ehelyett, amikor Markus tizenéves lett, inkább kiköltöztette a saját ágyát a nappaliba, hogy mindkét gyereknek lehessen saját szobája.

Harminc év. Mégis mi haszna volt? Ráadásul most talán még meg is fog halni.

Lelépett a gyepre, és a földre rogyott. Elfeküdt, kitárta a karját, és felnézett az égre; a talaj nedvessége azonnal beleivódott a ruhájába. Nézte a szuperszonikus repülőgép kondenzcsíkját, olyan volt, mintha krétával húzták volna.

– Ha létezel – suttogta Wiking –, akkor adj egy jelet! Itt az esélyed. Meg fogok halni? Ennyi volt?

Semmi sem történt. Egy repülő sem jött, egyetlen falevél sem zördült meg.

Sóhajtott, majd felkászálódott, és megpróbálta lesöpörni magáról a vízcseppeket, mielőtt visszament a házba.

Markus és Josefin jávorszarvassteaket sütött pirított hagymával, csiperkegombával és tejszínes barna mártással. Mellé főtt krumpli volt, savanyú uborka és lapos kenyér tengeri sós vajjal, ezenkívül vörösberkenye-zselé, cukrozott sárgarépa és vörösáfonya-lekvár. Wiking nem tudta, hogy melyik ételt ki készítette, hiszen Markus és Josefin az összes házimunkában segítettek egymásnak. Ez valamiért zavarta Wikinget: szégyellte, hogy így van, de irigykedett rájuk.

Elliot jóízűen evett, mindenféle ételt szeretett. Néhány thai vállalkozó nemrégiben ázsiai éttermet nyitott a városban, a könyvtár mellett. Wokban sült fogásokat és szusit is lehetett ott kapni, no meg persze mindenki új kedvencét, a poké bowlt. A gyerek mindent megevett, nem úgy, mint a nagyapja. Wiking nem igazán rajongott a nyers halért.

Josefin az asztalnál szoptatta a kislányt, úgy, ahogyan régen Helena is tette. Nem kellene mellesleg már lassan elválasztania? A kicsi már ülni és mászni is tudott.

– Hallottál Elin felől? – kérdezte Wiking a fiától, miután megevett két nagy adag ételt.

– Délután felhívott – válaszolta Markus. – Éjszakás, aztán a hétvége hátralévő részében szabad.

A lánya ápolónő volt a solnai Karolinska Kórházban. Azelőtt a Radiumhemmet nevű onkológiai klinikán dolgozott rákos betegekkel, amíg a jól működő helyet a korszellemnek megfelelően szét nem verték, majd újjáépítették. Jelenleg egy intenzív osztályon látta el a koronavírusos fertőzötteket, ami Wiking elképzelése szerint valóságos pokol lehetett. Már karácsony óta nem találkozott vele.

– És hogy van?

– Jobban, azt hiszem. Enyhült az ekcémája.

– Mondtak neki valamit, hogy mikor tud majd szabadságot kivenni?

– Miért nem hívod fel és kérdezed meg te magad?

Josefin felállt, kezében a kislánnyal, és a fia felé nyújtotta a kezét.

– Gyere, Elli! Megyünk fogat mosni, aztán olvasok neked mesét.

Elliot szorosan összefonta a karját.

– Nagyapa olvasson!

– Ma nem, szívem. Na, gyere!

– Majd máskor olvasok neked – mondta Wiking. – Fogadj szót anyának!

A kisfiú hangosan tiltakozott, amíg be nem értek a fürdőszobába.

Markus sóhajtott.

– Ne haragudj, nem akartalak kritizálni…

– Nem, nem, igazad van – válaszolta Wiking. – Fel fogom hívni! Csak nem akarom zavarni.

– Nem zavarod. Ha elfoglalt, úgyis megmondja. Ennyi az egész.

Felkelt, és nekiállt összeszedni a tányérokat. Wiking követte a pillantásával. Minden tőle telhetőt megtett értük, amikor még kicsik voltak, és egész jól sikerültek, ezt el kellett ismernie. Mindkét gyereke aktív tagja volt a társadalomnak, sok barátjuk volt, és tiszteletnek örvendtek. Empatikusak voltak, és képesek voltak felelősséget vállalni.

Josefin Elliottal veszekedett a fogmosás miatt a fürdőszobában, miközben Maja gügyögött.

Markus bepakolta, majd beindította a mosogatógépet, Josefin és a gyerekek pedig bementek az egyik hálószobába, és magukra csukták az ajtót. Markus megtörölte a kezét egy konyharuhában, és a becsukódó ajtó irányába nézett.

Wiking összeszedte minden bátorságát. El kell mondania.

– Figyelj! – szólalt meg Markus halkan. – Mutatnom kell neked valamit.

A fia eltűnt a dolgozószobájában, és egy felbontott levéllel a kezében tért vissza.

– Ezt ma hozta a postás.

Átnyújtotta a borítékot az apjának. Hosszúkás volt, fehér, és a Hotel International logója állt a bal alsó sarkában. Wiking elolvasta a kézzel írt címzést:

Markus Stormberg

Tornvägen 12.

975 90 Stenträsk

Wiking úgy érezte, mintha meglódult volna vele a szoba. Az a kézírás!

– Ez a régi irányítószám – közölte Markus. – Még azelőttről, hogy megváltoztatták volna. Mármint, egész Stenträsknek ugyanaz volt az irányítószáma, nem? A miénk most már 975 93.

Wiking megfordította a borítékot. Nem volt rajta feladó. Hirtelen teljesen kiszáradt a szája. Méregette a kezében a levelet, majd Markusra nézett.

– Olvasd el! – mondta a fia.

Csak egy oldal volt az egész. A Hotel International levélpapírjára írták kék golyóstollal, ugyanazzal a kézírással, ami a borítékon is állt, és amitől Wiking fémes ízt érzett a szájában.

Markus Stormberg!

Nem fogadhatod el a QATS-rendszer projektvezetői kinevezését.

Túl kockázatos.

MUSZÁJ visszautasítanod. Keress valami kifogást!

Mutasd meg ezt a levelet az apádnak, Wikingnek!

A jobb alsó sarokba kézzel egy ábrát, egy szabálytalan, ötágú csillagot rajzoltak.

Wiking a földre ejtette a levelet, és úgy felpattant, hogy majdnem felborult mögötte a szék. Megkapaszkodott az asztalban, hogy ne essen el.

Adj egy jelet, itt az esélyed!

Markus odasietett hozzá.

– Apa, mi a baj?

Leültek egymás mellé a konyhai padra. Wiking a földön fekvő levelet bámulta.

Ez nem lehet igaz!

– Apa, mi a franc van veled?

Wiking becsukta a szemét, a kezébe temette az arcát, és jól összeszorította a fogát. Kísértetet lát, csak képzelődik.

– Apa, mondj már valamit, rohadtul megijesztesz!

Egykor, a legelején, még feszülten várta, hogy életjelet adjon magáról. Amikor lépteket hallott a lépcsőházban, amikor látott egy autót lefékezni a kapu előtt, vagy szőke nők jöttek vele szemben az utcán, egy pillanatra mindig megkönnyebbülést érzett, hogy az egész csak egy pokoli rémálom volt: Hát itt van! Visszajött! Aztán ökölként vágta gyomorszájon a valóság. Sok idő telt el, mire végül lecsillapodott, és felhagyott a várakozással.

Wiking mély levegőt vett, és leengedte a kezét.

– Ma érkezett?

– Vagy tegnap. Nem tudom, hogy tegnap behoztuk-e a postát.

– Hány ember ért a borítékhoz?

– Hogy mi? Csak én. Igen, én meg a postás, mit tudom én... Nem szóltam róla Josefinnek, eléggé kiakadtam rajta.

– Mi az a QATS-rendszer?

Markus felállt, és felvette a levelet a földről.

– Tudod, hogy nem szabad…

– Ne nyúlj a levélhez! Tedd le az asztalra!

A fia úgy dobta le a levelet, mintha megégette volna a kezét. Wiking tányérjának a helyére esett.

– Nem beszélhetek a munkámról.

– Most muszáj lesz.

Markus megvakarta a fejét, épp úgy, ahogyan Wiking is szokta.

– Nem lehet. Titkos információ, szigorúan bizalmas. NyTt, tudod.

Nyilvánossági és titoktartási törvény, persze, tudta jól.

– Ezek szerint már kiszivárgott, a levél írója hallott róla. Innentől kezdve rólad és a személyes biztonságodról van szó.

– Micsoda? Szerinted komolyan kellene vennem?

Wiking ökölbe szorította a kezét. Vajon léteznek angyalok?

– Valaki tud valamit, amit te nem.

A fia pár hosszú másodpercig a levelet fürkészte.

– Ki a fene lehet ez? – kérdezte halkan. – És mégis, miért…?

– Mondd el, mi ez az egész! – kérte Wiking. – Mi az a QATS?

Markus az ajkába harapott.

– Ugyan kinek pletykálnám el? – erősködött Wiking. – Gondolod, hogy tennék bármi olyat, amivel árthatok neked? Nyugodtan elmondhatod. Kettőnk közt marad.

A fia nyelt egyet, majd bólintott.

– A NATO európai alakulatainak új fürtös bombái – mondta szinte suttogva, kezét a szája elé téve. – Távirányításúak, és mesterséges intelligencia van bennük. Felkértek, hogy legyek a projekt vezetője, ami tulajdonképpen előléptetés lenne. Magasabb fizetés, több felelősség, plusz egy hét szabadság…

– Nem fogadhatod el! – közölte Wiking.

Markus gyanakodva nézett az apjára, a szeme körül kipirult a bőr.

– Megőrültél? Még szép, hogy elfogadom! Hát ezért dolgozom már vagy…

– Josefin tud róla?

– A QATS-ról? Dehogyis. Tudja, hogy egy új projektet kaptam, de azt nem, hogy mit csinálunk. Arról sosem mesélek.

Wiking előrehajolt, és megnézte a levelet. A csillag úgy sikoltott a papírról, hogy szinte a fejében visszhangzott.

– Ezt elvihetem?

– Hogyhogy? Minek neked?

– És a borítékot?

– Hát… felőlem vidd csak, de mihez kezdesz vele? Várj, előbb hadd fotózzam le!

Markus készített egy képet a levélről a telefonjával. Wiking alatt ismét megingott a föld, miközben felállt a székről. Elvette az asztalról a borítékot, a barna mártás foltot hagyott a hotel logóján. A kezére húzta a pulóvere ujját, és anélkül, hogy lenyomatot hagyott volna rajta, összehajtotta a levelet, majd a borítékba csúsztatta.

– Meddig kell visszajelezned a felkérésre?

– Már elfogadtam, és alá is írtam a szerződést.

Wiking közelebb lépett a fiához.

– Vissza kell utasítanod! – mondta neki. Volt valami furcsa a hangjában. – Nem fogadhatod el az előléptetést! Hátrálj ki belőle, találj ki valami kifogást!

– Az ki van zárva – közölte Markus. – Ha most kitáncolok ebből, örökre elásom magam. És mégis, mit mondjak nekik, miért lépek vissza? Egy névtelen levél miatt?

– Nem névtelen – mondta Wiking, majd felvette a dzsekijét meg a hátizsákját, és a belső zsebébe tette a levelet.

– Puszilom Josefint, és üzenem, hogy köszönöm a vacsorát.

– Máris elmész?

Wiking kinézett az ablakon, északnyugat felé, ahol a nap épp lemenőben volt. Pålberget község és a folyó mögött mérföldeken át a vidék fenyvesei és hegyláncai terültek el. Azokon túl pedig a Sarek és a Stora Sjöfallet Nemzeti Park, a norvég határ, Lofoten, az Atlanti-óceán és végül Grönland. Ezeket ugyan már nem látta, de tudta, hogy ott vannak. Vagy talán nem is tudhatta biztosan? Miből gondolja, hogy bármi is valóságos, ami túl van a saját látóhatárán?

– Én főztem a vacsorát – jegyezte meg Markus.

2020. augusztus 22., szombat

Amikor Wiking felébredt, a testében csak úgy visszhangzott az üresség. Már az első tudatos lélegzetvételénél érezte, amikor kinyitotta a szemét, és kinézett a hálószobaablak redőnyének résein át. A mobiljáért nyúlt, és az órára pillantott: negyed hat volt.

Mindig korán kelt. Akkoriban vette fel ezt a szokást, amikor Luleåban lakott a kollégiumban, a tizenhárom négyzetméteres vackában, ami valamilyen elektromos elosztószekrény szomszédságában állt. Hogy a központi fűtés, a szellőztetőrendszer vagy a vízmelegítő lehetett-e, esetleg valami más, ami minden egyes nap éppen abban az időpontban indult be, arra sosem derült fény. De bármi is volt a hang forrása, attól fogva sarki éjszakák és éjféli világosság ide vagy oda, az év minden egyes napján óraműpontossággal kelt.

Kíváncsi volt, vajon emlékeznek-e még Helenára az emberek.

Az biztosan megmaradt az emlékezetükben, hogy az eltűnése idején érett a törpemálna, hiszen Helena ezért ment a láphoz. A halála után a közösség tagjaira egyetemes nyugtalanság telepedett: „Bogyót szedni mész? Csak nehogy elsüllyedj, mint a rendőrfőnök felesége!”

Harminc év. Egy egész élet.

Sok minden megváltozott ez idő alatt, míg egyes dolgok a legkevésbé sem. A háromszobás lakás a Kvarndammsvägenen például most is ugyanolyan volt: amikor Elinnek külön szoba kellett, Karin nagyi kiürítette Helena gardróbját. Ez épp a World Trade Center elleni terrortámadás idején történt, 2001 szeptemberében. Ezenkívül Wiking munkahelye sem változott, csupán ő került más beosztásba.

Néha elcsodálkozott azon, hogy most is ugyanaz az ember volt, mint a történtek előtt. Fiatalként azt hitte, hogy az öregedés automatikusan együtt jár a változással, de azóta rájött, hogy ez nem igaz. Pontosan ugyanaz az ember volt, mint a kisfiú Karin karácsonyi fotóján a 60-as évekből – leszámítva persze, hogy most érettebb gondolkodású, tapasztaltabb és valamivel életuntabb volt, mint akkor.

Kinyújtózott, és a feje alá tette a kezét. A halszálka kaparta a torkát. Érezte az ágytámla hűvösét az ujjai között, épp úgy, mint azon a bizonyos utolsó reggelen. A matracot és a keresztléceket kicseréltette, amikor 2006 őszén Haparandában megnyílt az IKEA, az ágytámlát viszont megtartotta. Behunyta a szemét. Emlékezett, ahogyan Helena befektette a kisbabát a gyerekágyba, majd bebújt Wiking mellé az ágyukba, megcsókolta, és levette a pulóverét. A mellei nehezek voltak, hiszen szoptatott, és a bőre csak úgy izzott. Mennyire meglepődött, és mennyire megörült neki! Kristálytisztán emlékezett arra is, hogy égett a keze a buzgóságtól, és hogy gügyögött a baba az ágyában, jóllakottan, tiszta pelenkában, miközben ők szeretkeztek. Odalent a lába között Apollo fel is ébredt a kellemes emlékre.

Aztán arra gondolt, amikor munkába menet ott állt az ajtóban, Helena pedig a konyhaasztalnál szoptatta a kicsit. Azt mondta, el szeretne menni törpemálnát szedni.

„Ugye nem a Kallmyrenhez? De hiszen tudod, hogy…”

Helena szeme ködös volt a fáradtságtól.

„Ez csak babona, Wiking. Feneketlen mocsarak nem léteznek.”

Apollo összezsugorodott, és köddé vált.

Azt akarta mondani neki, hogy próbáljon meg pihenni, és törődjön egy kicsit magával. Éjszaka időnként arra ébredt, hogy Helena keservesen zokog. Kezdetben megpróbálta vigasztalni, de mivel a feleségét ez zavarba hozta, Wiking inkább lemondott róla.

A nő most erőtlenül mosolygott rá.

„Legyen szép napod!”

Akkor és ott Wiking úgy érezte, hogy már nem kell sokáig várniuk, és Helena búskomorsága hamarosan alábbhagy majd.

Az őrsre vezető úton a reggeli hírműsort hallgatta a rádióban. George Bush és a katonái a Perzsa-öbölben, Kelet- és Nyugat-Németország hamarosan újraegyesül.

Még erre is emlékezett, egy ilyen jelentéktelen apróságra.

Aznap délután Lars-Ivar Pekkarival, az apja volt kollégájával szondáztattak a 374-es út mentén. Lekapcsoltak két autóst, egyet ittas vezetés gyanújával, a másikat pedig engedély nélküli járművezetésért.

A szokásos időben ért haza, nem sokkal öt óra után. A cetli a konyhaasztalon várta.

Drágám!

Elmentem törpemálnát szedni. Muszáj kimozdulnom itthonról.

Markus Karinnál van.

A cetli jobb alsó sarkában ott virított a szabálytalan körvonalú, ötágú csillag. Úgy nézett ki, mint a heg Helena hasán, ami a császármetszése után maradt meg, a fiuk születését követően. Ez volt az ő kézjegye.

Feltápászkodott a nedves lepedőről, és a sötétben, meztelenül kisétált a konyhába. A rézsút szemben lakó Anja Berglund is korán szokott kelni, és Wiking nemegyszer eszmélt arra, hogy a nő tágra nyílt szemmel bámulja az ablakból, miközben ő épp ruhátlanul lófrál a lakásban. Kinyitotta a hűtőszekrényt, az ajtó mögé rejtve a meztelen testét, és töltött magának egy pohár narancslevet. Miközben ivott, átnézett a hűtőajtó felett, és konstatálta, hogy Anja konyhájában ég a villany. A nő Markus munkatársa volt a katonai bázison; olyan régóta dolgozott ott, hogy már-már bútordarabbá vált.

Wiking leült az asztalhoz, arra a székre, ahol a felesége ült azon a bizonyos reggelen.

„Vigyázz magadra!”

Az anyja, Karin azt javasolta neki, hogy vegye fel a kapcsolatot egy médiummal Bodenben, Wiking azonban egy kurta és epés megjegyzéssel hamar rövidre zárta a dolgot.

Nem hitt a szellemekben, sem akkoriban, sem most.

Ki lehet az, aki nemcsak a fegyverrendszerről tud, hanem arról is, hogy Markust neveznék ki projektvezetőnek? Egészen biztos volt benne, hogy fia nem beszélt róla kívülállóknak, a bázison ugyanakkor nyilvánvalóan sokaknak volt rálátása a projektre. De mégis, ki ismerheti közülük Helena kézjegyét? Ki tudhat arról, hogy hogyan szignózta a konyhaasztalon hagyott cetlijeit harminc évvel ezelőtt? Egyszerűen nem fért a fejébe. És vajon elképzelhető lenne, hogy Markust valós veszély fenyegeti? És ha igen, honnan szerezhetett erről tudomást a levél írója? Honnan tudhat olyasmiről, ami még meg sem történt?

Az egész földöntúlian hangzott, de nem volt az. Valaki tudta, mi készül, és az illető minden bizonnyal itt volt a közelükben.

Felkelt, és tett egy kört a lakásban. Egy régen, még a kiképzése idején történt lövöldözés óta gyötörte a fülzúgás, és ha stressz érte, súlyosbodtak a tünetei. Most egész testében süvítést érzett, azt hitte, beleőrül. Az udvar túlfelén Anja Berglund konyhájában kialudt a lámpa.

A halszálka ingerelte a torkát. A laphámrákja, hát persze! Talán meg fog halni. Kilenc nap múlva megműtik.

Nem ülhet ölbe tett kézzel.

A rendőrőrs zárva volt, éjszaka ritkán dolgozott ott bárki. Egyébként is csupán az útlevéllel kapcsolatos ügyintézés miatt tartottak nyitva minden hétköznap, ezt a feladatot Carina Burstrand látta el. A külön képesítést igénylő rendőri feladatokat hivatali időn kívül javarészt az älvsbyni kollégák végezték, így a stenträskiek könnyen elboldogultak a helyi bűnügyekkel, hiszen mindössze negyven kilométer választotta el egymástól a településeket. A járőrök rendszerint már félúton Gällivare felé elkapták az elkövetőket.

Wiking akkor kanyarodott be a parkolóba, amikor a nap előbújt Pålberget felett. Volvo XC70-jével leparkolt a szolgálati autója mellett, ami történetesen azonos modell volt. Wiking nem szerette a meglepetéseket, és minden körülmények között szívesebben ült a jól megszokott kormány mögé.

A rémálomszerű érzése kissé alábbhagyott, amikor keresztülsietett a parkolón. Ugyanezt az utat tette meg majdnem mindennap, immár harminckét éve. Ettől jobban érezte magát. Felélénkült az északi szél, és a levegő elnehezedett a párától. Wiking kinyitotta a hátsó ajtót, és belépett az épületbe. Kikapcsolta a riasztót, a lámpával viszont nem bajlódott, világítás nélkül is kiismerte magát a folyosókon. Határozott léptekkel elhaladt a konyha mellett, majd belépett az irodájába. Bár nem volt rá szükség, mégis becsukta maga mögött az ajtót. Az ablakhoz ment, ahonnan a parkolóra és az utca túloldalán lévő templomra nyílt kilátás. Odakint egy lélek sem volt. Senki sem látta Wikinget, de ő ott volt, belátta a parkolót, és az egész utcát is. Lassan kezdett kivilágosodni. A nappalok egyre rövidebbek lettek: két hónapja az örök nap még egész éjszaka fent volt az égen, most viszont már este negyed tízkor lebukott a horizont mögé.

Leengedte a rolót, majd felkapcsolta az íróasztalán álló lámpát, ami apró fénysávot vetett az asztalon csúfolkodó rendetlenségre.

Ki tudhat róla?

Helena az évek során mindössze egyetlen helyen dolgozott Stenträskben: a világ legidétlenebb nevű panziójában, a Stone Swamp Innben. Először a sörözőben volt pultos, később pedig az étteremben lett főpincér. Mivel azonban sokszor este is be kellett mennie, ez a munka nem volt éppen ideális a két kicsi gyerek mellett. Úgy döntött, hogy átkéri magát a szálló recepciójára, annak ellenére, hogy az kevesebbet fizetett. Ezenkívül időnként beugrott takarítani, vagy ha kellett, a konyhára. Mindenhol örömmel fogadták, és így minden kollégáját megismerhette, akármilyen beosztásban is dolgoztak.