DAN BROWN

DIGITÁLIS ERŐD

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Brown: Digital Fortress

St. Martin’s Paperback Edition / January 2004

Fordította: Bori Erzsébet

Borító: Kozári Imre

Könyvterv: Malum Stúdió

Harmadik kiadás

Copyright © 1998 by Dan Brown

Hungarian translation © Bori Erzsébet jogutódjai, 2010, 2017, 2023

© GABO Kiadó, 2010, 2017, 2023

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szakmailag ellenőrizte: Piróth Attila

ISBN  978-615-110-173-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

SZÜLEIMNEK… MENTORAIMNAK ÉS HŐSEIMNEK

Hálával tartozom szerkesztőimnek a St. Martin Pressnél, Thomas Dunne-nak és a kivételes tehetségű Melissa Jacobsnak. New York-i ügynökeimnek, George Wiesernek, Olga Wiesernek és Jake Elwellnek. Mindazoknak, akik menet közben elolvasták és tanácsaikkal segítették a kéziratot. És legkivált feleségemnek, Blythe-nak, a lelkesedéséért és a türelméért.

Továbbá… halk köszönet annak a két arctalan egykori NSA kriptográfusnak, akik névtelen e-mailek útján nyújtottak felbecsülhetetlen értékű segítséget. Nélkülük ez a könyv nem születhetett volna meg.

Prológus

PLAZA DE ESPAÑA

SEVILLA, SPANYOLORSZÁG

11 ÓRA

Azt mondják, a halál pillanatában minden megvilágosodik; Ensei Tankado már tudta, hogy ez így igaz. Ahogy a mellkasát markolva fájdalmában a földre zuhant, felismerte borzalmas tévedését.

Emberek érkeztek, fölébe tornyosultak, megpróbáltak segíteni. De Tankado nem segítséget várt tőlük – ahhoz már túl késő volt.

Reszketve emelte föl a bal kezét, felmutatva az ujjait. Nézzétek a kezemet! Mindenki őt bámulta, de látta az arcukon, hogy nem értik.

Egy vésett aranygyűrű volt az ujján. A bemetszések egy pillanatra felragyogtak az andalúziai napfényben. Ensei Tankado tudta, hogy utoljára látja a fényt.

Első fejezet

A Smoky-hegységben voltak a kedvenc panziójukban. David mosolyogva hajolt fölé. – Mit szólsz hozzá, istennőm? Hozzám jössz?

Ő pedig felnézett rá a baldachinos ágyban, és tudta, hogy megtalálta az igazit. Örökre. Ahogy sötétzöld szemébe nézett, valahol a távolban fülsiketítő csengetést hallott. A zaj elszakította tőle a férfit. Utánakapott, de csak a semmibe markolt.

A telefon csöngött, annak a hangja ragadta ki álmából Susan Fletchert. Riadtan ült fel az ágyban és a kagyló után tapogatott. – Halló!

– Susan, itt David. Felébresztettelek?

Susan mosolyogva fordult az oldalára. – Éppen rólad álmodtam. Gyere át és folytassuk.

A férfi felnevetett. – Még sötét van odakint.

– Hmm – nyögött fel kéjesen Susan. – Akkor annál inkább gyere át, hogy folytassuk. Még alhatunk is egyet, mielőtt elindulunk északra.

David bosszúsan sóhajtott. – Pontosan ezért hívlak. Az utazás miatt. El kell halasztanunk.

Susan egyszerre teljesen éber lett. – Micsoda?

– Sajnálom. El kell mennem. De holnapra megjövök. Holnap reggel már indulhatunk is. Még mindig marad két napunk.

– De már lefoglaltam a helyünket – mondta Susan megbántottan. – A régi szobánkat a Stone Manorben.

– Tudom, de…

– A mai este különleges lett volna… meg akartuk ünnepelni, hogy hat hónapja jegyeztük el egymást. Ugye nem felejtetted el, hogy eljegyeztük egymást?

– Susan – sóhajtott a férfi. – Most tényleg nem tudok belemenni a részletekbe, lent vár a kocsi. Majd felhívlak a gépről, és mindent megmagyarázok.

– A gépről? – ismételte meg Susan. – Mi ez az egész? Miért akarja az egyetem…

– Nem az egyetem. Később felhívlak és megmagyarázom. Most muszáj mennem. Várnak. Hívni foglak. Megígérem.

– David! – kiáltotta Susan. – Mi ez…

De már késő volt. David letette.

Susan Fletcher még órákig feküdt ébren, David hívását várva. De a telefon nem szólalt meg.

Aznap délután Susan bánatosan ült a fürdőkádban. Alámerült a szappanos vízben és megpróbálta elfelejteni a Stone Manort, a Smoky-hegységet. Merre járhat? – tűnődött. Miért nem telefonál?

A forró víz fokozatosan langyosra hűlt, végül hideg lett. Éppen ki akart szállni a kádból, amikor megszólalt a telefon. Susan azonnal kipattant, telefröcskölve vízzel a padlót, ahogy felkapta a mosdó széléről a telefont.

– David?

– Itt Strathmore – válaszolta a hang.

Susan elkedvetlenedett. – Ó. – Képtelen volt elrejteni a csalódottságát. – Jó napot, parancsnok úr.

– Fiatalabb férfira számított? – nevetett a telefonáló.

– Nem, uram – válaszolta Susan zavartan. – Félreérti a helyzetet…

– Szó sincs róla – kacagott a férfi. – David Becker remek ember. Vigyázzon rá.

– Köszönöm, uram.

A parancsnok hangja egyszerre komolyra váltott. – Susan, azért hívtam, mert szükségem van itt magára. Azonnal.

Susan megpróbált koncentrálni. – Szombat van, uram. Ilyenkor nem szoktunk…

– Tudom – felelte Strathmore nyugodtan. – De vészhelyzet van.

Susan összerándult. Vészhelyzet? Még sohasem hallotta ezt a szót Strathmore parancsnok szájából. Vészhelyzet? A kriptográfián? El sem tudta képzelni. – I…igen, uram. – Susan elhallgatott. – Megyek, amilyen gyorsan csak tudok.

– Annál gyorsabban jöjjön. – Azzal Strathmore letette.

Susan Fletcher törülközőbe csavarva állt, és csöpögött róla a víz a szépen összehajtogatott ruhákra, amiket előző este kikészített – biciklisnadrág, pulóver a hűvös estékre a hegyek közt, és az új fehérnemű, amit éjszakára vásárolt. Nyomott hangulatban tiszta blúzt és szoknyát vett ki a ruhásszekrényből. Vészhelyzet? A kriptográfián?

Miközben lefelé tartott a lépcsőn, Susan azon töprengett, mi rossz jöhet még a mai napon.

Hamarosan megtudta.

Második fejezet

Tízezer méterrel az óceán felett David Becker elkeseredetten bámult ki a Learjet–60 kicsi, ovális ablakán. Azt mondták neki, hogy a gépen nem működik a telefon, így nem tudta felhívni Susant.

– Mit keresek itt? – morgolódott magában. A válasz egyszerű volt: vannak emberek, akiknek nem lehet nemet mondani.

– Mr. Becker – reccsent rá a hangosbeszélő. – Fél órán belül megérkezünk.

Becker komoran bólintott a láthatatlan közlőnek. Csodás. Lehúzta a sötétítőt, és megpróbált aludni. De csak Susanre tudott gondolni.

Harmadik fejezet

Susan Volvo szedánja megállt a három méter magas szögesdrót kerítés árnyékában. A fiatal őr a kocsi tetejére tette a kezét.

– Igazolja magát, kérem.

Susan engedelmeskedett, és felkészült a szokásos, félperces várakozásra. A katona betette az azonosító kártyáját a leolvasóba. Végül felnézett. – Köszönöm, Ms. Fletcher. – Alig hallhatóan sóhajtott és kinyitotta a kaput.

Fél mérfölddel arrébb megismétlődött ugyanez a procedúra egy hasonlóképpen tiszteletet parancsoló elektromos kapunál. Ugyan már, fiúk… hiszen még csak milliószor hajtottam itt át.

Az utolsó ellenőrző pontnál egy testes járőr két harci kutyával és egy géppisztollyal csak rápillantott a rendszámtáblájára, és intett. Újabb 250 méter megtétele után a Canine Roadon Susan bekanyarodott az alkalmazottak C parkolójába. Hihetetlen, gondolta. Huszonhatezer alkalmazott és tizenkétmilliárd dolláros költségvetés… azt hinné az ember, hogy kibírnak nélküle egy hétvégét. Susan beállt a saját parkolóhelyére, és leállította a motort.

Áthaladva a parkosított teraszon és belépve a főépületbe még két belső ellenőrző ponton kellett áthaladnia, míg végül megérkezett az ablaktalan alagúthoz, amely az új szárnyba vezetett. Itt egy hangazonosító fülke állta útját.

NEMZETBIZTONSÁGI ÜGYNÖKSÉG KRIPTOGRÁFIAI RÉSZLEG IDEGENEKNEK TILOS A BEMENET

A fegyveres őr felpillantott. – Jó napot, Ms. Fletcher.

Susan fáradtan mosolygott. – Helló, John.

– Nem gondoltam, hogy ma is bejön.

– Én sem. – Susan odahajolt a parabolamikrofonhoz. – Susan Fletcher – mondta bele határozott hangon. A számítógép azonnal visszaigazolta a hang frekvenciaspektrumát, és a kapu feltárult. Susan belépett.

Az őr csodálattal nézte Susant, amint elindult a betonbejáróban. Feltűnt neki, hogy mogyoróbarna szemének ma valahogy távoli a pillantása, de az arca ragyog, mint a rózsa, és vállig érő, gesztenyebarna haján látszott, hogy frissen mosta. Johnson’s babapúder enyhe illata követte. Az őr megbámulta karcsú alakját – a fehér blúzt, amely alatt épp csak felsejlett a melltartó, a térdig érő drapp szoknyát és végül a lábát… Susan Fletcher híres lábát.

Nehéz elképzelni, hogy 170-es IQ-t hordoznak – gondolta magában.

Hosszan nézett utána. Aztán megrázta a fejét, miközben Susan eltűnt a távolban.

Elérve az alagút végére egy kerek, boltozatos mélyedésbe süllyesztett ajtó állta útját. Ez állt rajta óriási betűkkel: KRIPTOGRÁFIA.

Sóhajtva nyúlt be a dobozba, hogy beüsse az öt számjegyű PIN-kódját. Másodpercekkel később elfordult a tizenkét tonnás acélajtó. Susan megpróbált koncentrálni, de a gondolatai mindig hozzá tértek vissza.

David Beckerhez. Élete egyetlen szerelméhez. A Georgetown Egyetem legfiatalabb főállású professzorához, az idegen nyelvek elismert szakértőjéhez, aki hírességnek számított a tudományos világban. Veleszületett fotografikus memóriája és nyelvérzéke révén hat ázsiai dialektust sajátított el a spanyol, a francia és az olasz mellett. Etimológiai és nyelvészeti előadásain a csilláron is lógtak, és az órák végén kérdések özönére kellett válaszolnia. Meggyőzően és lelkesen magyarázott, és észre sem vette a diáklányok rajongó pillantásait.

A harmincöt éves, fiatalos Beckernek borzas, fekete haja volt; zöld szeme éppolyan átható, mint a szelleme. Erős állkapcsa és markáns vonásai a faragott márványra emlékeztették Susant. 185 centis magasságával gyorsabban mozgott a squashpályán, hogysem a kollégái követni tudták volna. Mi-után tönkreverte az ellenfelét, azzal hűtötte le magát, hogy belemártotta a fejét egy ivókútba. Majd, miközben sűrű, fekete hajából csöpögött a víz, meghívta az ellenfelet gyümölcsturmixra és bagelre.

Ahogy az már a fiatal professzoroknál lenni szokott, David egyetemi fizetése szerény volt. Ezért időnként, amikor meg kellett újítania a squashklub-tagságiját vagy áthúroztatnia a Dunlop ütőjét, tolmácsolást vállalt kormányzati szervezeteknek Washingtonban és környékén. Egy ilyen munka alkalmával találkozott Susannal.

Egy csípős tavaszi reggelen az egyetemi szünet idején Be-cker kocogásból érkezett haza kis lakásába, és látta, hogy villog a jelzés az üzenetrögzítőjén. Miközben megivott egy nagy pohár narancslevet, lehallgatta az üzenetet. Sok ilyet kapott már: a kormány egyik ügynöksége kérte fel fordítói munkára aznap délelőttre. Az egészben csak az volt a különös, hogy Becker még sohasem hallott az illető szervezetről.

– Nemzetbiztonsági Ügynökség a nevük – mondta el Be-cker annak a néhány kollégájának, akit felhívott, hogy érdeklődjön.

A válasz mindig ugyanaz volt: – A Nemzetbiztonsági Tanácsra gondolsz, ugye?

Becker visszahallgatta az üzenetet. – Nem. Ez Ügynökség. NSA a rövidítésük.

– Sosem hallottam róluk.

Becker fellapozta a szakmai mutatót, de nem szerepeltek benne. Teljesen összezavarodva felhívta az egyik squashpartnerét, aki politikai elemzőből lett kutatási asszisztens a Kongresszusi Könyvtárban. Barátja magyarázata megrázta Davidet.

Kiderült, hogy az NSA nemcsak hogy létezik, de a világ egyik legbefolyásosabb kormányzati szervezete. Több mint ötven éve végez hírszerző tevékenységet az egész világra kiterjedő elektronikus adatgyűjtés révén, és védelmezi az USA titkos információit. Az amerikaiaknak mindössze 3 százaléka tud a létezéséről.

Becker a tartózkodás és a kíváncsiság kettős érzésével fogadta el a megbízást. Harminchét mérföldet kellett vezetnie, hogy elérje az ügynökség központját a marylandi Fort Meade-ben, ahol erdőkkel borított hegyek között rejtőzött a harmincöt hektáros birtok. Számtalan biztonsági ellenőrzés után kapott egy hatórás tartózkodásra jogosító belépőkártyát, majd bevezették az elegáns kutatóhelyiségbe, ahol eligazították: azzal fogja tölteni a délutánt, hogy „vak segítséget” nyújt a kriptográfiai részlegnek, egy matematikusokból álló agytrösztnek, amelynek tagjait kódtörőknek nevezik.

Az első órában a kriptográfusok nem vettek tudomást Becker jelenlétéről. Egy hatalmas tábla körül csoportosultak és valami érthetetlen nyelven hadováltak. Folyamatos titkosítókat, rekurzív generátorokat, különféle pakolási problémákat, nemfeltáró protokollokat és unicitási pontokat emlegettek. Becker tanácstalanul hallgatta őket. Jeleket firkantottak milliméterpapírokra, számítógépes nyomtatványokat teregettek szét, és újra meg újra összevetették azokat a fejük feletti kivetítőn látható szöveghalmazzal:

Végül egyikük elmagyarázta, amit Becker már magától is sejtett. A szöveghalmaz egy kód – szám- és betűcsoportokat tartalmazó titkosított szöveg, amely rejtjelezett szavakat tartalmaz. A kriptográfusok munkája abból áll, hogy addig tanulmányozzák a kódot, amíg ki nem hámozzák belőle az eredeti üzenetet, vagyis a „nyílt szöveget”. Az NSA azért hívta Beckert, mert feltételezték, hogy az eredeti szöveg mandarin nyelvű; az ő feladata volt a kriptográfusok által dekódolt szimbólumok lefordítása.

Becker két órán keresztül értelmezte nekik a mandarin írásjegyek végtelen sorát. De valahányszor megadta a fordítást, a kriptográfusok csak elkeseredetten rázták a fejüket. A kódnak a jelek szerint nem volt semmi értelme. Becker nagyon szeretett volna segíteni, ezért felhívta a figyelmüket arra, hogy valamennyi karakternek, amelyet eddig mutattak neki, van egy közös vonása – ugyanezek megvannak a kandzsi nyelvben is. Abban a pillanatban leállt a nyüzsgés a teremben. A csoport vezetője, egy Morante nevű hórihorgas láncdohányos, hitetlenkedve fordult Beckerhez.

– Úgy érti, hogy ezeknek a szimbólumoknak több jelentésük is van?

Becker bólintott. Elmagyarázta, hogy a kandzsi egy japán írásrendszer, amely módosított kínai karaktereken alapul. Azért mondta eddig a mandarin fordítást, mert azt kérték tőle.

– Jézusom! – hördült föl Morante. – Akkor próbáljuk meg azt a kandzsit.

És varázsütésre minden a helyére került.

A kriptográfusok le voltak nyűgözve, ennek ellenére tovább dolgoztatták Beckert a helyükről kiemelt karaktereken. – A saját biztonsága érdekében – mondta Morante. – Így nem fogja érteni azt, amit fordít.

Becker nevetett. Aztán észrevette, hogy senki nem nevet vele.

Amikor végül megfejtették a kódot, Beckernek sejtelme sem volt arról, miféle sötét titkoknak segített nyomára jutni, de egy dologban bizonyos volt: az NSA-nél komolyan veszik a kódfeltörést; Becker csekkjén nagyobb összeg szerepelt, mint az egész havi egyetemi fizetése.

Kifelé menet, ahogy áthaladt a biztonsági ellenőrző pontok során, a főfolyosón útját állta az egyik őr, aki épp egy telefonhívást kapott. – Mr. Becker, várjon itt, kérem.

– Van valami probléma? – Becker nem számított rá, hogy ilyen sokáig tart a munka, és rohannia kellett, hogy időben odaérjen a szombat délutánra megbeszélt squashmeccsre.

Az őr vállat vont. – A kripto főnöke látni akarja. Mindjárt itt lesz a hölgy.

– Hölgy? – nevetett Becker. Eddig nem találkozott nővel az NSA-ben.

– Nagyon siet? – szólalt meg egy női hang a háta mögött.

Becker megfordult, és abban a pillanatban elvörösödött. Odasandított az azonosító kártyára a blúzán. Az NSA kriptográfiai részlegének vezetője nemcsak hogy nő volt, de roppant vonzó nő.

– Nem – hebegte Becker. – Én csak…

– Susan Fletcher – mutatkozott be mosolyogva, és odanyújtotta keskeny kezét.

Becker megszorította. – David Becker.

– Gratulálok, Mr. Becker. Hallom, remek munkát végzett ma. Válthatnánk róla néhány szót?

Becker tétovázott. – Az igazat megvallva, kissé késésben vagyok. – Szívből remélte, hogy nem őrültség visszautasítani a világ leghatalmasabb hírszerző ügynökségét, de negyvenöt perc múlva kezdődik a meccse, és nem akarta elrontani a jó hírét: David Becker még sohasem késett a squashról… az óráiról talán igen, de a squashról soha.

– Rövid leszek – mosolygott Susan Fletcher. – Erre tessék.

Tíz perccel később Becker az NSA kantinjában itta az áfonyalevet az NSA kriptográfiájának elragadó vezetőjével, Susan Fletcherrel. Az gyorsan nyilvánvalóvá vált David számára, hogy a harmincnyolc évesen elnyert magas posztot nem véletlenül kapta – Susan a legragyogóbb elmék egyike volt, akikkel David valaha találkozott. A kódokról és feltörésükről társalogva Becker azon kapta magát, hogy igencsak meg kell erőltetnie az agyát, ha követni akarja Susant: ez új és izgalmas élményt jelentett neki.

Egy óra elteltével, amikor Becker már végérvényesen lekéste a meccset, Susan pedig nem reagált, amikor háromszor hívták az intercomon, mindketten elnevették magukat. Itt ültek a nagy eszükkel, amely feltehetően megvédte őket az irracionális vonzalmaktól… mégis, miközben a nyelv morfológiájáról és pszeudovéletlenszám-generátorokról beszélgettek, úgy érezték magukat, mint a kamaszok – minden téma csak alibi volt.

Susan végül nem hozta szóba azt, amiért beszélni akart David Beckerrel: hogy felajánljon neki egy próbaidős állást a kriptográfiai részleg ázsiai nyelvek csoportjánál. Az az eltéveszthetetlen szenvedély, amellyel a fiatal professzor a tanításról beszélt, egyértelművé tette, hogy sohasem hagyná ott az egyetemet. Susan úgy döntött, nem rontja el a hangulatot üzleti ügyekkel. Újra iskolás lánynak érezte magát, és ez a legkevésbé sem volt ellenére. Ebben maradtak.

Az udvarlás szakasza lassú volt és romantikus – amikor belefért az idejükbe, megszöktek valahová, hosszú séták a georgetowni campuson, késő esti cappuccinózás a Merlutti kávéházban, néha előadások vagy koncertek. Susan arra lett figyelmes, hogy többet nevet, mint amit el tudott volna képzelni magáról. Úgy tűnt, nincs olyan dolog, amiből David ne tudna tréfát csinálni. Jólesett egy kis lazítás a megfeszített munka után az NSA-ben.

Egy hűvös, őszi délután a lelátón ültek, és figyelték, ahogy a Rutgers futballcsapata megveri a Georgetownt.

– Mit is mondtál, hogy hívják a sportágadat? – csúfolódott Susan. – Labdafalás?

Becker felnyögött. – Fallabdázásnak hívják.

Susan értetlenül nézett rá.

– Nem ugyanaz: az egyik után egy falat sem kell – mondta a férfi, majd egy pillanatra kivárt –, a másik után viszont sok falafelt falsz fel. – Susan megbökte.

A Georgetown balszélsőjének szögletrúgása túlment a vonalon. A tömeg felzúdult, a védők hátraszaladtak a helyükre.

– Hát te? – kérdezte Becker. – Sportolsz valamit?

– Fekete öves vagyok a StairMaster lépcsőzőgépen.

Becker megütközve nézett rá. – Én azokat a sportokat szeretem, ahol győzni lehet.

Susan mosolygott. – Teljesítménykényszered van?

A Georgetown legjobb védője elfogott egy átadást, a lelátó ujjongott. Susan közelebb hajolt, és David fülébe súgta:

– Doktor.

A férfi feléje fordult és értetlenül bámult rá.

– Doktor – ismételte Susan. – Mondd ki az első szót, ami eszedbe jut róla.

Becker gyanakodva méregette. – Asszociációs játék?

– Bevett eljárás az NSA-nél. Tudnom kell, kivel állok szemben. – Komoly arccal szemlélte Davidet. – Doktor.

Becker vállat vont. – Seuss.

Susan a homlokát ráncolta. – Oké, nézzük akkor ezt… Konyha.

David nem tétovázott. – Hálószoba.

Susan játékosan összevonta a szemöldökét. – Oké, hát erre mit mondasz: macska.

– Bél – vágta rá Becker.

– Bél?

– Igen. Macskabél. A bajnokok ezzel húrozzák az ütőjüket a squashban.

– Jól hangzik – nyögött fel Susan.

– Mi a diagnózis? – érdeklődött Becker.

Susan gondolkodott egy darabig. – Gyerekes, szexuálisan frusztrált fallabdaőrült.

Becker megrándította a vállát. – Nem is jársz messze az igazságtól.

Így ment ez hetekig. A nonstop bisztrókban Becker ki nem fogyott a kérdésekből a desszertek fölött.

Hol végezte Susan a matematikai tanulmányait?

Hogyan került az NSA-hez?

Mitől ilyen elbűvölő?

Susan elpirult, és bevallotta, hogy későn érő típus. Tizenéves korában esetlen égimeszelő volt, fogszabályzót hordott, és Clara nénje egyszer azt mondta neki, hogy isten azzal tette jóvá a csúnyaságát, hogy ragyogó észt adott neki. Túl sok jóvátennivalója nem volt – gondolta Becker.

Susan elmesélte, hogy a felső tagozatosként kezdett érdeklődni a kriptográfia iránt. A számítógépes szakkör vezetője, egy Frank Gutmann nevű nyolcadikos írt neki egy szerelmes verset, és sifrírozta egy számbehelyettesítő módszerrel. Susan mindenáron tudni szerette volna, hogy mi áll benne. Frank évődve megtagadta a választ. Susan hazavitte a kódot, és egész éjjel dolgozott rajta zseblámpával a takaró alatt, amíg meg nem fejtette a titkát: minden szám egy-egy betűt jelentett. Szorgalmasan megfejtette és ámulva figyelte, ahogy a látszólag véletlenszerű számjegyek varázslatos módon gyönyörű verssé változnak át. Abban a pillanatban tudta, hogy beleszeretett a titkosírásba – és attól fogva a kódok és a kriptográfia töltötték ki az életét.

Csaknem húsz évvel később, miután megkapta matematikusi diplomáját a Johns Hopkins Egyetemen, ösztöndíjat nyert a MIT-re, ahol számelmélettel foglalkozott; doktori dolgozatának címe: Kriptográfiai módszerek, protokollok és algoritmusok manuális alkalmazásai. Mint kiderült, nem csak a professzora olvasta el a dolgozatát: hamarosan egy telefonhívást, majd egy repülőjegyet kapott az NSA-től.

A kriptográfia területén mindenki ismerte az NSA-t; ott dolgoztak a földkerekség legkiválóbb kriptográfusai. Minden tavasszal, amikor a magánszektor cégei lecsaptak a végzősökre, szemérmetlenül magas fizetést és részvényopciót kínálva a legjobbaknak, az NSA csak figyelt, kiszemelte a saját célszemélyeit, aztán színre lépett és megduplázta a legelőnyösebb ajánlatot. Akit az NSA akart, azt meg is szerezte. Susan izgatott várakozástól remegve szállt ki Washingtonban, a Dulles nemzetközi repülőtéren, ahol már várta az NSA sofőrje, és elszállította Fort Meade-be.

Abban az évben negyvenegy másik végzős kapott ugyanolyan telefonhívást. A huszonnyolc éves Susan volt a legfiatalabb és az egyetlen nő. A látogatás inkább tűnt társasági eseménynek és intelligenciatesztnek, mint hivatalos állásinterjúnak. A rá következő héten visszahívták Susant és a hat másik jelöltet. A lány bár habozott, de újra elment. A csoportot azonnal szétválasztották. Mindenkit egyenként hazugságvizsgálatnak vetettek alá, kikérdezték őket az előéletükről, elemezték a kézírásukat, és órákon át folytak az interjúk, amelyek egy részét magnóra vették; mindent tudni akartak, beleértve a szexuális érdeklődésüket és tevékenységüket. Amikor azt kérdezték Susantől, hogy szexelt-e már állatokkal, nem sok híja volt, hogy el nem rohant, de a varázs valahogy fogva tartotta – az a lehetőség, hogy a kriptográfia csúcsszervezetében, a „Puzzle Palotában” dolgozhat, és tagja lehet a világ legtitkosabb klubjának, a Nemzetbiztonsági Ügynökségnek.

Beckert lenyűgözték Susan történetei. – Tényleg megkérdezték, hogy szexeltél-e már állatokkal?

Susan vállat vont. – Hozzátartozik a rutinellenőrzéshez.

– Háát… – Becker elrejtette a vigyorát. – És mit feleltél?

Susan bokán rúgta az asztal alatt. – Közöltem velük, hogy nem! – Majd hozzátette: – És tegnap éjszakáig ez igaz is volt.

Susan szemében David közelebb állt a tökéleteshez, mint azt bárkiről is el tudta volna képzelni. Csak egy rossz tulajdonsága volt: valahányszor elmentek valahová, Becker ragaszkodott hozzá, hogy ő fizesse a számlát. Susan elborzadva nézte, hogyan hagyja ott egy egész napi fizetését egy kétszemélyes vacsoráért, de David hajthatatlan volt. Susan letett arról, hogy tiltakozzon, de akkor is bántotta a dolog. Annyit keresek, hogy azt sem tudom, mire költsem, gondolta. Nekem kéne fizetnem.

Susan mégis úgy döntött, hogy David ideális férfi, eltekintve ódivatú lovagiasságától. Együttérző volt, eszes és szórakoztató, s mindennek a tetejébe őszintén érdeklődött Susan munkája iránt. Akár a Smithsonian Múzeumban voltak, akár kerékpároztak vagy éppen odaégették a spagettit Susan konyhájában, David örökösen kíváncsiskodott. Susan mindenre válaszolt, amire csak tudott, és átfogó, elfogulatlan képet adott Davidnek a Nemzetbiztonsági Ügynökségről. Davidet lenyűgözték a hallottak.

Az NSA-t Truman elnök alapította 1952. november 4-én éjfél után 1 perccel, és csaknem ötven éven át a világ legtitkosabb hírszerző testülete volt. Az NSA hétoldalas kezdeti doktrínája módfelett tömören jelölte ki a feladatot: védelmezni az USA kormányzati kommunikációját és elfogni az idegen hatalmak kommunikációját.

Az NSA műveleti főépületének tetején több mint ötszáz antenna volt, köztük két óriási radarantenna-burkolat, amely úgy nézett ki, mint két hatalmas golflabda. Az épület is irdatlan nagy volt – több mint 186 ezer négyzetméter, kétszer akkora, mint a CIA főhadiszállása. Benne 2500 kilométernyi telefonkábel és 7500 négyzetméter kinyithatatlan ablak.

Susan beszámolt Davidnek a Comintról, az ügynökség globális felderítőegységéről – a lehallgatóállomások, műholdak, kémek és telefonlehallgatók észveszejtő tömegéről szerte a világban. Naponta több ezer üzenetet és beszélgetést fogtak el, amelyek mind az NSA elemzőihez kerültek desifrírozásra. Az FBI, a CIA és az USA külpolitikai tanácsadói mind az NSA hírszerzésére építve hozták meg döntéseiket.

Becker ámultan figyelt. – És a kódfejtés? Az hogy kerül a képbe?

Susan elmagyarázta, hogy az elfogott üzenetek gyakran veszélyes kormányoktól, ellenséges köröktől és terrorista csoportoktól erednek, amelyek egy része az USA határain belül működik. Ezek rendszerint titokvédelmi célból kódolják a kommunikációjukat, arra az esetre, ha rossz kezekbe kerülne – ami, hála a Comintnak, általában meg is történik. Susan elmondta Davidnek, hogy ebből áll a munkája: tanulmányozni, majd manuálisan feltörni a kódokat, és az NSA rendelkezésére bocsátani a desifrírozott üzeneteket. De nem ez volt a teljes igazság.

Susant furdalta a lelkiismeret, hogy hazudik új szerelmének, de nem volt más választása. Néhány évvel ezelőtt még ez volt az igazság, de azóta megváltoztak a dolgok. A kriptográfia egész világa megváltozott. Susan új feladatai titkosak voltak, még a legmagasabb hatalmi körök előtt is.

– Kódok – mondta Becker megigézve. – Honnan tudod, hol kell elkezdened a feltörésüket? Úgy értem… hogyan fejted meg őket?

Susan mosolygott. – Neked aztán igazán tudnod kellene. Ugyanolyan, mint egy idegen nyelvet tanulmányozni. Először halandzsának tűnik a szöveg, de amikor rájössz a szerkezetét meghatározó szabályokra, egyre több értelmet találsz benne.

Becker elismerően bólintott. És még többet akart tudni.

Susan a Merlutti szalvétáit és a műsorfüzeteket használva táblaként kriptográfiai minitanfolyamot tartott szeretett tanítványának. Julius Caesar „teljes négyzet” kódtáblájával kezdte.

Caesar, magyarázta, találta fel a történelem első titkosírását. Miután sorozatosan tőrbe csalták a futárait és megkaparintották a titkos üzeneteit, kitervelt egy kezdetleges módszert arra, hogyan sifrírozza parancsait. Olyan formában írta le az üzenetet, hogy a szöveg értelmetlennek tűnt. Minden üzenet egy tökéletes négyzettel egyenlő számú – tizenhat, huszonöt, száz – betűből állt, attól függően, hogy mennyi mondanivalója volt Caesarnak. Titokban tájékoztatta a tisztjeit, hogy ha megkapnak egy ilyen üzenetet, akkor írják át a szöveget egy négyzethálóba. Ezután olvassák fölülről lefelé, és varázslatos módon megjelenik előttük a titkos üzenet.

Idővel mások is átvették Caesar szövegátrendező módszerét, és úgy fejlesztették tovább, hogy nehezebb legyen megfejteni. A még nem számítógépes titkosítás a második világháború idején élte fénykorát. A nácik megalkották az Enigma nevű, bámulatos sifrírozógépet. Az eszköz egy régi típusú írógéphez hasonlított egymásba kapcsolódó, rézrotorokkal, amelyek bonyolult módon forogtak és látszólag értelmetlen betűhalmazokká keverték össze az eredeti szöveget. Csak egy hasonló és ugyanolyan módon kalibrált Enigma géppel lehetett megfejteni a kódot.

Becker lenyűgözve figyelt. A tanárból egyszerre diák lett.

Egy este, a Diótörő egyetemi előadásán, Susan átadta Davidnek az első megfejtésre váró, egyszerű kódot. Becker az egész szünet alatt, tollal a kezében dolgozott a tizenegy betűből álló üzeneten:

NQTKNJ GNFX SZKZKJNYSTMJ

Végül, amikor már oltogatták a lámpákat a második felvonáshoz, megoldotta. Susan egyszerűen minden betűt az ábécében előtte állóval helyettesített. A kód desifrírozásához Beckernek nem kellett mást tennie, mint minden betűt kicserélnie az ábécé következő betűjével: A helyett B-t, B helyett C-t írnia, és így tovább. Miután rájött, gyorsan behelyettesítette a betűket. Nem hitte volna, hogy három szócska valaha még ilyen boldoggá fogja tenni:

ORULOK HOGY TALALKOZTUNK

Örülök, hogy találkoztunk.

David gyorsan lefirkantotta a választ, és átadta Susannek.

DM HR

EN IS.

Én is.

Susan elolvasta, és felragyogott az arca.

Beckernek muszáj volt nevetnie: harmincöt éves, és csak úgy kalapál a szíve. Soha életében nem vonzódott még ennyire egyetlen nőhöz sem. Susan finom, európai vonásai és meleg barna szeme egy Estée Lauder-reklámot juttattak eszébe. Ha Susan esetlen égimeszelő volt is kamaszkorában, ez már rég a múlté. Időközben olyan kecses lett, mint a nádszál – magas és karcsú, telt, erős keblekkel és tökéletesen lapos hassal. David gyakran tréfálkozott, hogy ő az első fürdőruhamodell, akinek alkalmazott matematikai és számelméleti doktorátusa van. Ahogy múltak a hónapok, már mindketten sejtették, hogy olyasmit találtak, ami egy életre is szólhat.

Már csaknem két éve voltak együtt, amikor David váratlanul megkérte Susan kezét. Egy hétvégén történt a Smoky-hegységben. A nagy, baldachinos ágyban feküdtek a Stone Manorben. A férfinál nem volt gyűrű – csak úgy kiszakadt belőle. Susan éppen ezt szerette benne – a spontaneitását. Hosszú, forró csókban forrtak össze. David a karjába vette a lányt és kibújtatta a hálóingéből.

– Úgy veszem, hogy igent mondtál – közölte, s azután egész éjjel szeretkeztek a kandalló melegénél.

Annak a varázslatos estének már hat hónapja – még azelőtt történt, hogy Davidet előléptették volna a Modern Nyelvek Tanszékének vezetőjévé. Azóta egyre romlott a kapcsolatuk.

Negyedik fejezet

A kriptográfiai osztály ajtaja felberregett, kirántva Susant lehangoló merengéséből. Az ajtót úgy állították be, hogy teljesen nyitott helyzetben állapodjon meg, de öt másodperc múlva tovább fordul, hogy újra bezáruljon. Susan összeszedte a gondolatait, és átlépett a nyíláson. A számítógép regisztrálta a belépését.

Noha a három évvel ezelőtti megépülése óta gyakorlatilag itt élt a kriptográfián, még mindig ámulatba ejtette az épület látványa. A központi csarnok egy hatalmas, kör alakú terem volt, amely öt emelet magasba emelkedett. Átlátszó, kupolás mennyezetének csúcsa 36 méter magasan volt. A plexiüvegbe polikarbonát hálót ágyaztak – az így megerősített üveg akár egy két megatonnás robbanásnak is ellenállt volna. Az üvegháló finom csipkemintát szőtt a falakra a beáramló napfényből. A parányi porszemek elképesztő, széles spirálalakzatokban szálltak fölfelé – a kupola erős deionizáló rendszere vonzotta őket.

A terem behajló oldalfalai odafent boltívet formáztak, míg szemmagasságban szinte függőlegesnek tűntek. A padlószint felé közeledve viszont előbb áttetszőek, majd opálosan feketék lettek – az óriási padló fényes, fekete járólapokból állt, amelyek kísértetiesen fluoreszkáltak, olyan érzékcsalódást keltve, mintha a padló áttetsző lenne. Fekete jég.

A terem közepén, akár egy kolosszális torpedó csúcsa, az a gép törte át a padlót, amelynek kedvéért a kupolát építették. Karcsú, fekete sziluettje hét méter magasan tornyosult a padló felett. Íves, sima felszínével úgy festett, mint egy hatalmas gyilkos bálna, amely félig kiemelkedve a jeges tengerből, megfagyott.

Ez volt a TRANSLTR, a világ legdrágább számítógépe – amelyről az NSA esküvel állította, hogy nem létezik.

A gép tömegének és teljesítményének kilencven százaléka, mint egy jéghegynek, mélyen a padló alatt rejtőzött. Egy kerámiasiló zárta magába, amely hatemeletnyi mélységben hatolt a föld alá – a rakétaszerű törzset kanyargós vaslépcsők és kábelek labirintusa fogta körül. A freon hűtőrendszer örökös sziszegése és az akna fenekén állandó alacsony frekvencián zúgó energiafejlesztők halotti, szellemjárta akusztikát teremtettek a kriptográfián.

A TRANSLTR-t, mint minden nagy technológiai újítást, a kényszerűség szülte. A nyolcvanas években az NSA olyan forradalommal került szembe a telekommunikációban, amely mindörökre megváltoztatta a hírszerzési felderítés világát – ez nem volt más, mint az internet elterjedése a magánszférában. Még közelebbről: az e-mail megjelenése.

A bűnözőknek, a terroristáknak, a kémeknek már elegük lett abból, hogy lehallgatják a telefonjaikat, és azonnal rávetették magukat a globális kommunikáció új eszközeire. Az e-mail egyesítette magában a hagyományos posta biztonságát és a telefon gyorsaságát. Mivel az adatátvitel föld alatti száloptikai kábeleken történt, és nem hanghullámokon, nem lehetett lehallgatni – legalábbis úgy tűnt.

A valóságban az NSA technogurui számára gyerekjáték volt az interneten átszáguldó e-mailek elolvasása. A közkeletű vélekedéssel ellentétben az internet használata nem a személyi számítógépekkel terjedt el. A Védelmi Minisztériumban hozták létre három évtizeddel korábban – számítógépek hatalmas hálózatából állt, és a biztonságos kormányzati kommuniká-cióhoz tervezték egy esetleges atomháború idejére. Az NSA szakemberei már régóta ismerték. Az illegális ügyleteket e-mailben bonyolító embereknek hamarosan rá kellett ébredniük, hogy a titkaik koránt sincsenek akkora biztonságban, mint hitték. Az FBI, a DEA, az IRS és az USA más rendvédelmi szervei – az NSA ördögi hackereinek segítségével – ugrásszerűen növelték a letartóztatások és jogerős ítéletek számát.

Természetesen, amikor a számítógép-használók rájöttek, hogy az amerikai kormány szabadon hozzáfér a levelezésükhöz, kitört a felháborodás. Még azok a civilek is, akik csak a maguk kedvére levelezgettek, nyugtalanítónak találták személyiségi jogaik megsértését. A cégek programozói világszerte dolgozni kezdtek egy biztonságosabb elektronikus levelezőrendszeren. Gyorsan megtalálták a módszert, és megszületett a nyilvános kulcsú titkosítás.

A nyilvános kulcsú titkosítás amilyen egyszerű, olyan nagyszerű volt. A könnyen használható, személyi számítógéphez is alkalmas szoftver totálisan olvashatatlanná tette az üzeneteket. A felhasználó megírta a levelet, lefuttatta a titkosítószoftvert, amely véletlenszerű, értelmetlen jelhalmazzá tette az üzenetet. Ha bárki elfogta az e-mailt, csak zagyvalékot látott a képernyőn.

Az üzenetet csak úgy lehetett elolvasni, ha beütötték a küldő „belépési kódját” – egy titkos karaktersort, amely nagyjából úgy működött, mint egy PIN-kód. A belépési kód általában meglehetősen hosszú és összetett volt; tartalmazta mindazokat az információkat, amelyekre a titkosító algoritmusnak szüksége volt, hogy tudja, pontosan milyen matematikai műveleteket kell végrehajtani az eredeti üzenet helyreállításához.

A felhasználók így már biztonságban tudhatták e-mailjeiket. Még ha el is csípték őket, csak azok tudták dekódolni, akik birtokában voltak a kulcsnak.

Az NSA azonnal megérezte a veszélyt. Immár nem egyszerű behelyettesítő kódokkal álltak szemben, amelyeket tollal és milliméterpapírral is fel lehetett törni, hanem számítógép generálta hasítófüggvényekkel, amelyek a káoszelmélet és több szimbolikus ábécé felhasználásával látszólag reménytelenül véletlenszerű karakterhalmazzá változtatták át az üzeneteket.

A belépési kódok eleinte elég rövidek voltak ahhoz, hogy az NSA számítógépei „kitalálhassák” őket. Ha a keresett belépési kód tíz jelből állt, a számítógépet úgy programozták, hogy 0000000000 és 9999999999 között minden lehetséges varációt megpróbáljon. Előbb vagy utóbb eltalálta a helyes sorrendet. Ezt a próbálgatós módszert úgy nevezték: „támadás nyers erővel”, vagy egyszerűen: favágás. Időrabló módszer volt, de matematikailag garantáltan működött.

Ahogy a világnak tudomására jutott a „nyers erővel” történő kódfeltörés, úgy lettek egyre hosszabbak a belépési kódok. A „kitalálásukhoz” szükséges számítógépidő pedig hetekről hónapokra, végül évekre nőtt.

A kilencvenes évekre a belépési kódok már több mint ötven karakterből álltak, és a teljes 256 karakteres, betűket, számokat és szimbólumokat tartalmazó ASCII jelkészletet használták. A lehetséges variációk száma már a 10120 közelében járt – egy egyes és utána 120 nulla. Egy belépési kód helyes kitalálásának matematikai valószínűsége nagyságrendekkel kisebb, mint egy adott homokszem megtalálásáé a Szaharában. A becslések szerint egy hatvannégy bájtos kulcs ellen nyers erővel intézett sikeres támadáshoz az NSA leggyorsabb számítógépének – a szigorúan titkos Cray/Josephson II-nek – több mint tizenkilenc évre lett volna szüksége. Mire a számítógép megtalálja a kulcsot és feltöri a kódot, az üzenet tartalma már rég elavult.

Az NSA látva, hogy gyakorlatilag megbénult a felderítő tevékenysége, kidolgozott egy szigorúan titkos tervet, amelyet maga az Egyesült Államok elnöke hagyott jóvá. Szövetségi pénzalapokkal és biankó felhatalmazással, hogy bármit megtegyen, amit a probléma megoldásához szükségesnek ítél, az NSA nekifogott a lehetetlen feladatnak: megépíteni a világ első univerzális kódfeltörő gépét.

Számos mérnök véleményével ellentétben, akik szerint ilyen kódfejtő számítógép nem valósítható meg, az NSA a mottója alapján cselekedett: „Minden lehetséges”. Csak ami lehetetlen, az tovább tart.

Öt év, félmillió munkaóra és 1,9 milliárd dollár elköltése után az NSA-nek megint igaza lett. Beforrasztották az utolsót is a hárommillió, bélyeg nagyságú processzorból, megírták a végső vezérlőprogramot, és lezárták a kerámiaburkolatot. Megszületett a TRANSLTR.

Noha a TRANSLTR titkos belső működése számtalan elme terméke volt, és egy ember sem akadt, aki átlátta volna az egészet, maga az alapelv egyszerű volt: sok lúd disznót győz.

A gép mind a hárommillió processzora egyszerre dolgozott – elképesztő sebességgel számolt és próbálta végig az új permutációkat. Abban reménykedtek, hogy még a példátlanul hosszú belépési kódok sem lesznek képesek ellenállni a TRANSLTR szívósságának. Ez a multimilliárd dolláros szupergép egyesítette a párhuzamosan dolgozó processzorok erejét és a „nyílt szöveg” kinyerésére szolgáló, szigorúan titkos fejlesztéseket, amelyekkel végigpróbálta a belépési kódokat, és feltörte. De nemcsak a processzorok szédítő mennyiségéből származott a hatékonysága, hanem a kvantumszámítógépekkel kapcsolatos új eredményeiből is – ez a fejlesztés alatt álló technológia lehetővé tette, hogy bináris adatok helyett kvantummechanikai állapotok formájában tárolják az információkat.

Az igazság pillanata egy viharos csütörtök reggelen jött el, október havában. Az első éles próba. Noha a gép gyorsaságát illetően a mérnökök bizonytalanok voltak, egy dologban egyetértettek: ha valamennyi processzor egyszerre dolgozik, akkor a TRANSLTR teljesítménye hatalmas lesz. Csak az volt a kérdés, hogy mennyire.

Tizenkét perc múlva megkapták a választ. A maroknyi szakember döbbent csendben állt, amikor a számítógép megjelenítette az eredményt: a megfejtett kódot. A TRANSLTR alig több mint tíz perc alatt azonosította a hatvannégy karakteres kulcsot, csaknem milliószor gyorsabban, mint az NSA második leggyorsabb számítógépe, amelynek két évtizedbe tellett volna.

A műveleti igazgatóhelyettes, Trevor J. Strathmore parancsnok vezetése alatt csatát nyert az NSA gyártórészlege. A TRANSLTR sikerrel járt. Ám ezt a sikert mindenáron titokban kellett tartani, ezért Strathmore parancsnok azonnal kiszivárogtatta az információt, hogy a projekt totális kudarcot hozott. A kriptográfiai osztály minden tevékenysége most már csak arra irányul, hogy megpróbálja enyhíteni a kétmilliárdos fiaskót. Csak az NSA elitje tudta az igazat – hogy a TRANSLTR mindennap kódok százait töri fel.

A közvélemény abban a hitben élt, hogy a számítógépes titkosítás feltörhetetlen – még az NSA csúcstechnikájával is –, s özönleni kezdtek a titkok. Drogbárók, terroristák és sikkasztók – akiknek már nagyon elegük volt abból, hogy lehallgatják a mobiltelefonjaikat – fordultak egy emberként a kódolt e-mail azonnali globális kommunikációt biztosító, izgatóan új médiumához. Soha többé nem kell ott állniuk az esküdtszék előtt és hallani a saját hangjukat a magnószalagokról, önmaguk ellen vallva valami rég elfeledett mobiltelefon-beszélgetésben, amelyet az NSA műholdjai elfogtak.

Soha nem volt még ilyen könnyű a hírszerzési adatgyűjtés. Az NSA elcsípte a tökéletesen értelmezhetetlen kódokat, bevitték a TRANSLTR-be, amely percek leforgása alatt olvasható szöveggé alakította őket. Nem voltak többé titkok.

Az NSA, hogy teljessé tegye a porhintést, vadul lobbizott az új számítógépes titkosítószoftverek ellen, azt állítva, hogy tehetetlen velük szemben, és így az igazságszolgáltatás nem tudja elkapni, és vád alá helyezni a bűnözőket. A polgárjogi csoportok ujjongtak, és tovább küzdöttek azért, hogy az NSA ne olvashassa el a leveleiket. A titkosítószoftver folytatta diadalútját. Az NSA csatát vesztett – pontosan úgy, ahogy eltervezte. A globális elektronikus kommunikációt teljes egészében bolonddá tették… legalábbis úgy tűnt.

Ötödik fejezet

– Hol vannak a többiek? – tűnődött Susan, miközben áthaladt a kriptográfián. Hiszen vészhelyzet van.

Noha az NSA legtöbb részlegén a hét minden napján teljes üzem volt, a kriptográfiai általában kiürült szombatonként. A kódfejtő matematikusok természettől fogva súlyos munkamániások, ezért létezett egy íratlan szabály, hogy ha nincs vészhelyzet, akkor szombaton szabadnaposak. A kódtörők túl értékes javai voltak az NSA-nek ahhoz, hogysem kockáztatta volna a túlhajszolásukat.

Miközben Susan áthaladt az előcsarnokon, jobb felől fölé tornyosult a TRANSLTR. A nyolc emelet mélységben zúgó generátorok hangja ma valahogy baljósnak tetszett. Susan sosem szeretett munkaidőn kívül ott tartózkodni. Mintha ketrecbe zárták volna egy hatalmas, futurisztikus fenevaddal. Gyorsan a parancsnok irodája felé irányozta a lépteit.

Strathmore üvegfalú irodája, gúnynevén az „akvárium”, a terem hátsó falánál, egy vaslépcső tetején emelkedett a magasban, és amikor elhúzták a függönyeit, pontosan rászolgált a nevére. Ahogy Susan felkapaszkodott a vasrácsos lépcsőfokokon, fölnézett Strathmore vastag tölgyfa ajtajára. Az NSA címere volt rajta – kopasz nyakú sas, karmai közt egy régi tolvajkulccsal. Az ajtó mögött ült az egyik legnagyobb formátumú ember, akivel Susan valaha találkozott.

Strathmore parancsnok, az ötvenhat éves műveleti igazgatóhelyettes olyan volt Susannek, mint az apja. Annak idején ő vette föl, és neki köszönhette, hogy az NSA lett az otthona. Amikor Susan több mint egy évtizede belépett az NSA-hez, Strathmore a kriptográfia fejlesztési osztályát vezette, amely az új kriptográfusok – az új férfi kriptográfusok – gyakorlóterepe volt. Strathmore egyébként sem tűrte a szekálást, de egyetlen női munkatársát fokozott védelemben részesítette. Amikor kivételezéssel vádolták, egyszerűen közölte az igazat: Susan Fletcher az egyik legragyogóbb ifjú pályakezdő, aki ide belépett, és nem áll szándékában elveszíteni holmi szexuális zaklatások miatt. Az egyik magas beosztású kriptográfus ostobán úgy döntött, hogy próbára teszi Strathmore fogadalmát.

Egyik reggel, az első munkaéve során, Susan bement az új kriptográfusok termébe, hogy elhozzon néhány iratot. Kifelé menet felfedezett magáról egy képet a hirdetőtáblán. Kis híján elájult zavarában. Ott hevert az ágyon, egy szál bugyiban.

Mint kiderült, az egyik kriptográfus beszkennelt egy fotót egy pornómagazinból és digitálisan az idegen nő testéhez illesztette Susan fejét. A hatás eléggé meggyőző volt.

A bűnös kriptográfus szerencsétlenségére Strathmore parancsnok távolról sem találta viccesnek a dolgot. Két órával később példát statuált egy közleményben:

CARL AUSTIN ALKALMAZOTTAT HELYTELEN MAGATARTÁSA MIATT FELFÜGGESZTETTÜK.

Ettől a naptól fogva senki nem kötött bele: Susan Fletcher volt Strathmore parancsnok szíve csücske.

De nem csak Strathmore ifjú kriptográfusai tanulták meg tisztelni a főnöküket; Strathmore már pályakezdőként fölhívta magára a feljebbvalói figyelmét újszerű és kiemelkedően sikeres hírszerzési javaslataival. Ahogy emelkedett a ranglétrán, úgy vált mind ismertebbé a legösszetettebb helyzetek hatékony és világos elemzésével. Úgy tűnt, kivételes képessége van arra, hogy túllásson az NSA bonyolult döntéseit övező erkölcsi aggályokon, és határozottan cselekedjen a közjó érdekében.

Senki nem kételkedett abban, hogy Strathmore szereti a hazáját. A munkatársai patriótaként és látnokként ismerték meg… megbízható férfiként egy hazugságokkal teli világban.

Susan első NSA-nél töltött éveiben az Strathmore pályája meredeken ívelt felfelé a kriptográfia fejlesztési osztályától az egész NSA második legfontosabb posztjáig. Nála már csak egy embernek volt magasabb rangja: Leland Fontaine igazgatónak, a Puzzle Palota mitikus nagyurának, akit sose láttak, ritkán hallottak, és akitől folyamatosan rettegtek. Ő és Strathmore nemigen találkoztak személyesen, de ha mégis, az olyan volt, mint a titánok harca. Fontaine óriás volt az óriások között, de Strathmore nem félt tőle. Egy szenvtelen bokszoló visszafogottságával adta elő ötleteit az igazgatónak. Még az Egyesült Államok elnöke sem mert úgy szembeszegülni Fontaine-nel, mint Strathmore. Ehhez politikai immunitásra volt szükség – vagy, mint Strathmore esetében, politikai közömbösségre.

Susan fölért a lépcső tetejére, de mielőtt bekopoghatott volna, Strathmore elektronikus ajtaja felberregett, majd kinyílt, és a parancsnok intett neki, hogy lépjen be.

– Köszönöm, hogy bejött, Susan. Nem fogom elfelejteni.

– Ez csak természetes. – Susan mosolyogva leült az íróasztallal szemközti székre.

Strathmore magas és húsos férfi volt; jellegtelen arcvonásai elrejtették konok hatékonyságát és maximalizmusát. Szürke szeme rendszerint magabiztosságot és a tapasztalatból eredő ítélőképességet sugallt, de ma vad és nyugtalan volt a tekintete.

– Nyúzottnak látszik – mondta Susan.

– Voltam már jobban is – sóhajtott fel Strathmore.

Milyen igaz – gondolta Susan.

Susan még sohasem látta ilyen rossz formában Strathmore-t. Ritkuló szürke haja fésületlen volt, és a légkondicionált szobában is verejték gyöngyözött a homlokán. Úgy festett, mint aki az öltönyében aludt. Modern íróasztala mögött ült, amelybe két billentyűzetet süllyesztettek; az egyik végében monitor állt. Az asztalt számítógépes nyomtatványok borították, és olyan volt, mint valami földön kívüli kezelőpult a befüggönyözött dolgozószoba közepén.

– Nehéz hete volt? – érdeklődött Susan.

Strathmore vállat vont. – Csak a szokásos. Megint zaklat az EFF az állampolgárok személyiségi jogai miatt.

Susan felkacagott. Az EFF – az Electronic Frontier Foundation – a számítógép-felhasználók nemzetközi hálózata volt, akik erős polgárjogi szövetséget hoztak létre az online szólásszabadság védelmében, és felvilágosító tevékenységet folytattak az elektronikus világ realitásairól és veszélyeiről. Folyamatosan lobbiztak az ellen, amit a kormányszervek – elsősorban az NSA – az „orwelli lehallgató lehetőségeinek” neveztek. Az EFF örökös tüske volt Strathmore körme alatt.

– Ahogy az már lenni szokott – jegyezte meg Susan. – De mi az a súlyos vészhelyzet, ami miatt behívatott?

Strathmore hallgatott egy ideig, szórakozottan babrálva az íróasztalban a hanyattegeret. Hosszú szünet után elkapta Susan tekintetét, és fogva tartotta. – Mennyi ideig dolgozott legtovább a TRANSLTR egy kód feltörésén?

A kérdés teljesen váratlanul érte Susant. Értelmetlennek tűnt. Ezért rendelt be?

– Hát… – Susan tétovázott. – Pár hónappal ezelőtt a COMINT elfogott egy üzenetet, amelyet egy egész órába telt megfejteni, de az egy nevetségesen hosszú kulcs volt. Vagy tízezer bites.

Strathmore felhorkant. – Egy óra, ugye? És mi a helyzet a határértéktesztekkel, amiket lefuttattunk?

Susan megrándította a vállát. – Ha beleszámítjuk a diagnosztikát, akkor persze hosszabb.

– Mennyivel hosszabb?

Susan el sem tudta képzelni, hová akar kilyukadni Strathmore. – Nos, uram, tavaly márciusban teszteltem egy algoritmust szegmentált egymillió bites kulccsal. Illegális ciklusismétlő függvények, sejtautomaták, ilyesmik. A TRANSLTR mégis megfejtette.

– Mennyi idő volt?

– Három óra.

Strathmore felvonta a szemöldökét. – Három óra? Olyan sokáig tartott?

Susan kissé sértetten ráncolta a homlokát. Az utóbbi három évben a világ legtitkosabb számítógépének finomhangolása volt a dolga; a programok legtöbbjét, amelyek annyira gyorssá tették a TRANSLTR-t, ő készítette. Az egymillió bites kulcs aligha volt reális lehetőség.

– Oké – mondta Strathmore. – Tehát a legszélsőségesebb körülmények között, a leghosszabb kód sem tudott ellenállni a TRANSLTR-nek három óránál tovább?

Susan bólintott. – Igen. Többé-kevésbé.

Strathmore elhallgatott, mintha attól félne, hogy olyat mond, amit megbánna. Végül fölnézett. – A TRANSLTR talált valamit… – Nem fejezte be.

Susan várt. – Amin több mint három órát dolgozott?

Strathmore bólintott.

Susant láthatólag nem aggasztotta a dolog. – Valami új diagnosztika? A rendszerbiztonsági részlegtől jött?

Strathmore megrázta a fejét. – Ez egy külső fájl.

Susan várta a csattanót, de az nem jött. – Egy külső fájl? Ugye csak tréfál?

– Jó lenne. Tegnap este tizenegy harminc körül soroltam be. És még nem fejtette meg.

Susannek leesett az álla. Az órájára nézett, aztán vissza Strathmore-ra. – És még mindig fut? Több mint tizenöt órája?

Strathmore előrehajolt és Susan felé fordította a monitort. A képernyő fekete volt, eltekintve egy kis, sárga szövegkerettől, amely a közepén villogott.

ELTELT IDŐ: 15:09:33

KERESETT KULCS: ––––

Susan döbbenten meredt a képernyőre. Úgy tűnt, a TRANSLTR már több mint tizenöt órája dolgozik egy kódon. Ha a TRANSLTR még mindig dolgozik, az egy óriási kulcsot jelent – több mint tízmilliárd biteset. Ez tökéletes őrültség volt.

– Lehetetlen! – jelentette ki. – Ellenőrizte a hibajelzéseket? Lehet, hogy valami működési hiba lépett fel a TRANSLTR-ben és…

– Szabályosan fut.

– Hatalmasnak kell lennie annak a belépési kódnak!

Strathmore megrázta a fejét. – Standard algoritmus. Szerintem a szokásos hatvannégy bites.

Susan döbbenten nézett ki az üvegen át a TRANSLTR-re. Gyakorlatból tudta, hogy tíz perc sem kell neki egy hatvannégy bites kulcs azonosításához. – Kell lennie valamilyen magyarázatnak.

Strathmore bólintott. – Van is. De nem fog örülni neki.

Susan zavart képet vágott. – Baj van a TRANSLTR-rel?

– Minden rendben van.

– Bekaptunk egy vírust?

Strathmore csak a fejét ingatta. – Ez nem vírus. Nekem elhiheti.

Susan tanácstalan volt. A TRANSLTR még sohasem találkozott olyan kóddal, amelyet ne tört volna fel egy órán belül. A megfejtett szöveg általában percek alatt megjelent Strathmore nyomtatóján. Susan odapillantott a nagy sebességű nyomtatóra az íróasztal mögött. A tálca üres volt.

– Susan – mondta halkan Strathmore. – Először nehéz lesz elfogadnia, de hallgasson végig. – A parancsnok az ajkát harapdálta. – Az a kód, amin a TRANSLTR dolgozik… teljesen egyedi. Semmihez sem hasonlít, amivel eddig találkoztunk. – Strathmore szünetet tartott, mintha nehezére esne kiejteni a szavakat. – Ez a kód feltörhetetlen.

Susan rábámult és csaknem elnevette magát. Feltörhetetlen? Mi akar ez lenni? Nem létezik olyan, hogy feltörhetetlen kód. Van olyan, amit tovább tart megfejteni, mint a többit, de minden kód feltörhető. Matematikailag garantált, hogy a TRANSLTR előbb vagy utóbb rátalál a helyes kulcsra. – Hogy mondta?

– A kód feltörhetetlen – ismételte meg egyszerűen Strathmore.

Feltörhetetlen? Susan nem tudta elhinni, hogy huszonhét éves kódelemző gyakorlattal valaki ilyen szót kiejthet a száján.

– Feltörhetetlen, uram? – kérdezett vissza feszengve. – Akkor mi van a Bergofsky-elvvel?

Susan már a pályája kezdetén találkozott a Bergofsky-elvvel. Az volt a nyers erő módszerének sarokköve. Végső soron ez inspirálta Strathmore-t a TRANSLTR megépítésére. Az elv világosan megfogalmazta, hogy ha a számítógép elegendő számú kulcsot próbál ki, akkor matematikailag garantált, hogy meg fogja találni az igazit. Egy kód biztonságát nem az adta, hogy megtalálhatatlan a belépési kódja, hanem az, hogy a legtöbb embernek sem elég ideje, sem technikája nincs a próbálgatáshoz.

Strathmore megrázta a fejét. – Ez a kód más.

– Más? – nézett rá Susan gyanakodva. A feltörhetetlen kód matematikai képtelenség! Ő is tudja!

Strathmore végigszántott tenyerével verítékes koponyáján. – Ez a kód egy vadonatúj titkosítási algoritmus terméke, amilyennel még sohasem találkoztunk.

Susan ettől csak még kétkedőbbé vált. A titkosítási algoritmus csak egy matematikai képlet, amellyel kódolt formába teszik át a szöveget. A matematikusok és a programozók naponta alkotnak új algoritmusokat. Több száz van belőlük a piacon: PGP, Diffie-Hellman, ZIP, IDEA, El Gamal. A TRANSLTR naponta töri föl a kódjaikat minden gond nélkül. A TRANSLTR-nek minden kód azonosnak tűnik, függetlenül attól, hogy milyen algoritmussal írták őket.

– Nem értem – tiltakozott. – Mi most nem valami összetett művelet visszafejtéséről beszélünk, hanem nyers erőről. PGP, Lucifer, DSA, oly mindegy. Az algoritmus generál egy kulcsot, amit biztonságosnak vél, a TRANSLTR pedig addig találgat, amíg rá nem hibáz.

Strathmore a jó tanár magára kényszerített türelmével válaszolt. – Igen, Susan, a TRANSLTR mindig megtalálja a kulcsot, akármilyen hosszú is. – Hosszú szünetet tartott. – Hacsak…

Susan meg akart szólalni, de nyilvánvaló volt, hogy Strathmore most fogja felrobbantani a bombát. Hacsak mi?

– Hacsak a számítógép nem ismeri fel, amikor feltöri a kódot.

Susan csaknem kiesett a székből. – Micsoda?!

– A számítógép megtalálja ugyan a helyes kulcsot, de tovább találgat, mert nem ismeri föl, hogy már megtalálta az igazit. – Strathmore holtsápadt volt. – Úgy gondolom, hogy ennek az algoritmusnak forgó nyílt szövege van.

Susan csak hápogott.

A forgó nyíltszöveg-függvény elképzelését egy magyar matematikus, Harne József vetette fel először egy obskúrus 1987-es publikációban. A nyers erővel dolgozó számítógépek úgy törik fel a kódot, hogy azonosítható szövegmintákat keresnek, de Harne egy olyan titkosító algoritmus lehetőségét vetette föl, amely a kódolás mellett egy időváltozó szerint változtatja a nyílt szöveget. Elméletileg a folyamatos mutáció biztosítja azt, hogy a kódfejtő számítógép ne azonosíthasson felismerhető szómintákat, és így sohasem fogja tudni, hogy megtalálta-e a keresett kulcsot. Az elképzelés olyasmi volt, mint a Mars gyarmatosítása: elméleti szinten elgondolható, de – legalábbis jelenleg – meghaladja az emberi lehetőségeket.

– Honnan jött ez a dolog? – kérdezte Susan.

A parancsnok válasza lassan érkezett. – A gazdasági szféra egy programozója írta.

– Micsoda?! A világ legjobb programozói nálunk dolgoznak! Mi mindannyian, együtt dolgozva sem jutottunk még csak a közelébe sem annak, hogy forgó nyíltszöveg-függvényt írjunk! Azt akarja bemesélni nekem, hogy valami fusizó maszek a személyi számítógépével rájött a megoldásra?

Strathmore érzékelhető erőfeszítéssel, hogy megnyugtassa Susant, lehalkította a hangját. – Ezt a fickót én nem nevezném fusizónak.

Susan oda sem figyelt. Meg volt győződve arról, hogy lennie kell valamilyen magyarázatnak. Üzemhiba. Vírus. Minden valószínűbb, mint egy feltörhetetlen kód.

Strathmore komolyan nézett rá. – Ezt az algoritmust minden idők egyik legragyogóbb kriptográfus elméje írta.

Susan ettől csak még gyanakvóbbá vált: minden idők legragyogóbb kriptográfus elméi az ő részlegében dolgoztak, és ha létezik ilyen algoritmus, akkor már hallott volna róla.

– Ki az? – követelte.

– Szerintem magától is kitalálja – mondta Strathmore. – Nem nagyon kedveli az NSA-t.

– Ez aztán tényleg leszűkíti a kört! – vágott vissza Susan élesen.

– Ő is dolgozott a TRANSLTR-projekten. Megszegte a szabályokat. Kis híján hírszerzési botrányt okozott. Kitoloncoltattam.

Susan arca megkövült, majd egy pillanattal később elsápadt. – Te jó ég…

Strathmore bólintott. – Egész évben azzal kérkedett, hogy egy nyers erővel feltörhetetlen kódon dolgozik.

– De… de – hebegte Susan. – Én azt hittem, hogy csak blöfföl. Tényleg megcsinálta?

– Igen. Megírta a feltörhetetlen kódot.

Susan sokáig hallgatott. – De… ez azt jelenti…

Strathmore látta a rémületet a szemében. – Igen. Ensei Tankado ócskavasat csinált a TRANSLTR-ből.

Hatodik fejezet

Noha Ensei Tankado még nem élt a második világháború idején, részletekbe menően tanulmányozta az eseményeit – különös tekintettel a betetőzésre, amelyben százezer honfitársát pusztította el az atombomba.

Hiroshima, 1945. augusztus 6., 8:15 – a hitvány pusztítás napja. Értelmetlen erőfitogtatás egy olyan ország részéről, amely már úgyis megnyerte a háborút. Tankado mindezt elfogadta. De soha nem tudta elfogadni, hogy a bomba még az anyjától is megfosztotta. Belehalt a szülésbe – mert az évekkel korábban elszenvedett sugárfertőzés miatt komplikációk léptek fel.

1945-ben, Ensei születése előtt, az anyja, mint megannyi társnője, Hiroshimába utazott, hogy önkéntesként dolgozzon az égési sérültek között. Így vált ő is hibakushává – sugárfertőzötté. Tizenkilenc évvel később, harminchat éves korában belső vérzéssel feküdt a szülészeten, és tudta, hogy meg fog halni. De azt nem tudta, hogy a halál megóvja őt a legnagyobb borzalomtól – hogy egyetlen gyermeke torzszülött lesz.

Ensei apja sem látta soha a fiát. Felzaklatta a felesége elvesztése, és szégyellte, hogy torzszülött lett a gyermeke, akiről azt mondták az ápolónők, hogy aligha éli túl az éjszakát; az apa ekkor eltűnt a kórházból és soha többé nem ment vissza. Ensei Tankado árvaházba került.

A gyermek Tankado minden este ránézett eltorzult ujjaira, amelyek között a bűvös Daruma babát tartotta, és megesküdött, hogy bosszút áll – bosszút áll azon az országon, amelyik elvette tőle az anyját, és arra késztette az apját, hogy szégyenében elhagyja őt. Nem tudhatta, hogy a sors közbeavatkozik.

Noha Ensei Tankado soha nem látott még számítógépet, úgy tűnt, mintha a vérében lenne, hogyan kell használni. A számítógép olyan világokat nyitott meg előtte, amelyek létezését addig elképzelni sem tudta. Hamarosan az egész életét betöltötte. Ahogy idősebb lett, elvégezte az iskoláit, pénzt keresett és végül ösztöndíjat kapott a Doshisha Egyetemre. Nemsokára már csak úgy emlegették Tokióban: fugusha kisai – a nyomorék zseni.

Tankado azután olvasott Pearl Harborról és Japán háborús bűneiről. Lassan elenyészett az Amerika iránt érzett gyűlölete. Buddhista lett. Megfeledkezett gyerekkori bosszúesküjéről; a megvilágosodáshoz csak a megbocsátáson át vezetett út.

Húszéves korára Ensei Tankado már egyfajta kultuszfigurának számított a programozók között. Az IBM zöld kártyát és állást ajánlott neki Texasban. Tankado kapva kapott a lehetőségen. Három évvel később otthagyta az IBM-et, New Yorkba költözött, és szabadúszóként gyártotta a szoftvereket. Meglovagolta a nyilvános kulcsú titkosítás új hullámát. Egy vagyont keresett algoritmusok írásával.

Mint a titkosító algoritmusok számos vezető szerzőjét, őt is megkörnyékezte az NSA. A sors iróniáját látta benne – annak az országnak az egyik kulcsfontosságú kormányszervénél dolgozhat, amelyet egykor elszántan gyűlölt. Úgy döntött, hogy elmegy az állásinterjúra. Amikor találkozott Strathmore parancsnokkal, minden kételye szertefoszlott. Őszintén beszéltek Tankado múltjáról, az USA-val szembeni esetleges ellenséges érzületéről, a jövőt illető terveiről. Hazugságvizsgálatnak és öt héten át tartó, nehéz pszichológiai teszteknek vetették alá. Tankado sikeresen átment mindegyiken. Buddhista hite kiölte belőle a gyűlöletet. Négy hónappal később Ensei Tankado munkába állt a Nemzetbiztonsági Ügynökség kriptográfiai részlegénél.

Hatalmas fizetése dacára egy öreg mopeddel járt dolgozni és zacskóból ebédelt az íróasztalánál ahelyett, hogy szűzpecsenyét és burgonyás hagymakrémlevest fogyasztott volna a kollégáival a kantinban. A kriptográfusok tisztelték. Ragyogó elme volt – a legkreatívabb programozó, akivel valaha találkoztak. Kedves, nyugodt és makulátlanul erkölcsös. Az erkölcsi integritás kiemelkedő jelentőséggel bírt számára. Ez volt az oka annak, hogy elbocsátása az NSA-től, majd ezt követő kitoloncolása annyira megrázta a munkatársakat.

Tankado a kripto többi alkalmazottjával együtt abban a tudatban dolgozott a TRANSLTR-projekten, hogy ha sikerrel járnak, csak az Igazságügyi Minisztérium előzetes jóváhagyásával használják a gépet e-mailek dekódolására. A TRANSLTR használatát az NSA-nél tehát nagyjából ugyanúgy szabályozzák, ahogy az FBI-nak is a szövetségi bíróság engedélye kell a lehallgatáshoz. A TRANSLTR-t úgy kell beprogramozni, hogy csak a Nemzeti Bank vagy az Igazságügyi Minisztérium által kiadott jelszóval lehessen dekódolni egy fájlt. Ez meggátolná, hogy az NSA megkülönböztetés nélkül hallgathassa le a törvénytisztelő polgárok kommunikációját az egész Földön.

Ám amikor eljött a program beírásának ideje, közölték a TRANSLTR szakembergárdájával, hogy megváltoztak a tervek. Mivel az NSA-t gyakran szorítja az idő az antiterrorista műveletei során, a TRANSLTR szabadon dolgozó desifrírozó eszköz lesz, amelynek napi működését kizárólag az NSA fogja szabályozni.

Ensei Tankado dühöngött. Ez gyakorlatilag azt jelentette, hogy az NSA bárkinek a postáját kinyithatja és dekódolhatja az illető tudta nélkül. Mintha a világ összes telefonkészülékébe lehallgatót helyeznének. Strathmore igyekezett megértetni Tankadóval, hogy a TRANSLTR az igazságszolgáltatás eszköze, de mindhiába; Tankado hajthatatlan volt abban, hogy ez az emberi jogok súlyos megsértése. Azonnal távozott, és órákon belül megszegte az NSA titoktartási kötelezettségét: megpróbált kapcsolatba lépni az Electronic Frontier Foundationnel. Tankado el volt szánva arra, hogy felrázza a világot a titkos gép hírével, amely a kormány elképzelhetetlen ármányának teszi ki a számítógép-felhasználókat. Az NSA-nek nem volt más választása, meg kellett őt állítania.

Tankado súlyos megszégyenítést élt át, miután elfogását és kitoloncolását széltében-hosszában tárgyalták az online fórumokon. Strathmore óhajával ellentétben az NSA kárenyhítő szakemberei – attól félve, hogy Tankado megpróbálja majd meggyőzni az embereket a TRANSLTR létezéséről – olyan pletykákat terjesztettek róla, amelyek aláásták a hitelét. Ensei Tankadót kitaszította a nemzetközi számítógépes közösség – senki sem bízott meg többé egy kémkedéssel vádolt nyomorékban, különösen azután, hogy az USA kódfeltörő gépéről koholt abszurd vádakkal igyekezett megvásárolni a szabad-ságát.

Az egészben az volt a legfurcsább, hogy Tankado a jelek szerint megértette: mindez része egy hírszerzési játszmának. Nem mutatott haragot, csak elszántságot. Amikor a biztonságiak elvitték, Tankado fagyos nyugalommal Strathmore-hoz intézte utolsó szavait.

– Mindannyiunknak jogunk van hozzá, hogy legyenek titkaink – mondta. – Gondoskodni fogok róla, hogy élni is tudjunk vele.

Hetedik fejezet

Susannek vadul pörgött az agya – Ensei Tankado írt egy programot, amely feltörhetetlen kódokat alkot! Alig tudta felfogni.

– Digitális erőd – mondta Strathmore. – Így nevezi. A hírszerzésellenes szuperfegyver. Ha ez a program megjelenik a piacon, minden általános iskolás, akinek van egy modemje, olyan kódokat használhat, amelyeket az NSA nem tud megfejteni. A felderítésünk meg fog bénulni.

De Susan gondolatai messze jártak a Digitális erőd politikai következményeitől. Még mindig nehezére esett elfogadni, hogy egyáltalán létezik. Egész életében kódokat tört, és határozottan tagadta egy megfejthetetlen kód lehetőségét. Minden kód feltörhető, ezt mondja ki a Bergofsky-elv! Úgy érezte magát, mint egy ateista, aki szemtől szembe kerül Istennel.

– Ha ez a kód elterjed – suttogta –, a kriptográfia halott tudománnyá válik.

Strathmore bólintott. – Ez legyen a legkisebb bajunk.

– Nem vásárolhatnánk meg Tankadót? Tudom, hogy gyűlöl bennünket, de nem ajánlhatnánk fel neki pár millió dollárt? Nem győzhetnénk meg, hogy ne terjessze?

Strathmore felnevetett. – Pár milliót? Tudja, mennyit ér ez a dolog? A világ bármelyik kormánya többet adna érte. El tudja képzelni, hogy azt mondjuk az elnöknek, továbbra is lehallgatjuk az irakiakat, de már nem tudjuk értelmezni az elfogott üzeneteket? Itt nemcsak az NSA-ről van szó, hanem a teljes hírszerzésről. A mi intézményünk segíti az összes többit: az FBI-t, a CIA-t, a DEA-t… ezek most mind tehetetlenek lesznek. Nem nyomozhatjuk le többé a drogkartellek szállítmányait, a nagy cégek nyom nélkül mozgathatják a pénzeket, az adóhivatal megbénul, a terroristák titokban chatelhetnek… kitörne a káosz.

– Az EFF diadalt ülne – tette hozzá Susan elsápadva.

– Az EFF-nek fogalma sincs arról, mit csinálunk mi itt – jelentette ki Strathmore megvetően. – Ha tudnák, hány terroristatámadást állítunk meg, mert feltörjük a kódokat, más hangon beszélnének.

Susan egyetértett vele, de tisztában volt a realitásokkal: az EFF soha nem szerezhet tudomást a TRANSLTR fontosságáról. A TRANSLTR támadások tucatjait segített megakadályozni, de ez az információ szigorúan titkos, és soha nem kerülhet nyilvánosságra. A titoktartást egyszerű észérvek támogatták: a kormány nem akarta, hogy az igazság felfedése miatt tömeghisztéria törjön ki; senki nem tudta, hogyan reagálna a közvélemény arra a hírre, hogy tavaly két közvetlen nukleáris fenyegetés érte Amerikát fundamentalista csoportoktól.

Nem az atomtámadás volt az egyetlen veszély. A TRANSLTR éppen a múlt hónapban jutott nyomára az egyik legjobban szervezett terrorista akciónak, amellyel az NSA-nek valaha is dolga volt. A Sherwoodi Erdő fedőnevű tervet egy kormányellenes szervezet dolgozta ki. A New York-i értéktőzsdét támadták meg „a gazdagság újraelosztásának” szándékával. Hat nap leforgása alatt a csoport tagjai huszonhét, nem robbanó