Table of Contents

- Ajánló

- Bevezetés

- Első fejezet

- Második fejezet

- Harmadik fejezet

- Negyedik fejezet

- Ötödik fejezet

- Hatodik fejezet

- Hetedik fejezet

- Nyolcadik fejezet

- Kilencedik fejezet

- Tizedik fejezet

- Tizenegyedik fejezet

- Tizenkettedik fejezet

- Tizenharmadik fejezet

- Tizennegyedik fejezet

- Tizenötödik fejezet

- Tizenhatodik fejezet

- Tizenhetedik fejezet

- Tizennyolcadik fejezet

- Tizenkilencedik fejezet

- Huszadik fejezet

- Huszonegyedik fejezet

- Huszonkettedik fejezet

- Huszonharmadik fejezet

- Huszonnegyedik fejezet

- Huszonötödik fejezet

- Befejezés

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Katalina S. Miller

A REMÉNY ÚTJA

© Katalina S. Miller 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a

kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2024.

ISBN 978-963-639-280-2

A borító Szopos Katalin munkája

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Ajánló

Bevezetés

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Befejezés

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Ajánló

Tetteink, cselekedeteink egy napon, furcsa módon visszaköszönnek az életünkbe, esélyt adva a változtatásra, a jóvátételre. Legyünk figyelmesek akkor, ha a világegyetem egyszer csak ismét elénk hozza a lehetőséget, egy vissza nem térő pillanat formájában!

Szerző

Bevezetés

Kiszakadva a nagyváros pörgő ritmusából Laura a világon csak egy dologra vágyott, nyugalomra. Lelki békére, amely akkor sem adathatna meg a számára, ha magát a Himaláját mászná is meg. Az állandó hajtás, a rohanó élet, a technikai fejlődés semmit sem ért ebben a pillanatban. Tehetetlen volt a sors által rá mért csapásokkal szemben. Annyi csodálatos és szép dologra képes már az orvostudomány, és ez most pillanatnyilag, mégsem elég. Rajtuk nem segíthet. Egyetlen testvérét halálra ítélte az élet, a gyilkos kór, melynek neve leukémia. A betegség egy olyan ritka vállfaja, amelyre nincs semmilyen terápia.

Laura, amióta az eszét tudta, orvos akart lenni. Nem a dicsőség, az elismerés miatt, hanem a gyógyításért, az emberekért. Egész egyszerűen segíteni akart. S időközben elrohant mellette az élet. A húga, két kislány boldog édesanyja. Míg az ő élete, jobbára csak a hivatásáról szólt. Pontosabban, majdnem csak arról. A magánélete egy bűnös kapcsolatot rejtett, egy titkos viszonyt, melyet nem vállalhatott fel. Néha még a tükörbe is nehéz volt belenéznie, mert árulónak és becstelennek érezte magát. Minek is hazudjon önmagának, egy házas férfi szeretője volt. Lopott minden csók, lopott a boldogság, és lopott az idő, amit a férfival töltött. Becstelen volt, és becstelen a férfi, aki közönséges szeretővé tette őt. Talán azért, mert csak ennyit érdemelt. Vajon ki a nagyobb áruló, a nagyobb vétkes? Ő, aki házas emberrel kezdett? A férfi, aki megcsalta hitvesét? Jól tudta, együtt fognak alászállni a pokolba, hogy ezüst tálcán kínálják magukat Lucifer könyörtelen zsoldosainak. Nem volt mentség a számukra. Hálátlan szerepet szántak maguknak. Mégis, ebben a szomorú pillanatban, csak a testvére számított. Aki hamarosan meg fog halni, ha nem segít rajta sürgősen. Nem engedhette, hogy unokahúgai elveszítsék az anyjukat. Hiszen az apjuk nem megbízható, egy haszontalan, mihaszna alak, aki még csalfa is, mint ő maga. Számtalan oka volt rá, hogy szeretett kishúgát életben tartsa. Leginkább persze, az az elvághatatlan kötelék, ami örökre összekötötte őket.

A halál közelsége megrémisztette a harmincöt éves Laurát. Ráébredt saját múlandóságára, és arra, hogy orvosként már többet nem tehet a harminc éves húga, Vivien életéért. Ebben a pillanatban semmire sem vágyott jobban, mint, hogy valami csodával határos módon, megmenthesse a lányt. Minden más eltörpült emellett. Az életmentés mindig is nagyon fontos volt Laura számára. A titkos románca, amely a lelkiismeretét úgy terhelte, tudta, nem érhet boldog véget. Egyszer fizetnie kell érte. Nagyobb erők elrendelése lesz, nem evilági igazságszolgáltatás. Bár tettei egészen másra utaltak, Laura hitt Istenben. Belül mélyen tudta, hogy létezik az embernél sokkal magasztosabb, és ragyogóbb létforma, amely igazgatja világunkat, és az egész világegyetem működését.

Lassan haladt hófehér sportautójával a Mátra-hegység kissé göröngyös, kanyargós útjain. Nem tudta, hová tart, merre kell mennie, csak haladt az ismeretlen felé. A magas hegycsúcsra felérve, erős késztetést érzett a megállásra. Arra, hogy megcsodálja ezt a gyönyörűséges tájat. Leparkolt egy biztonságos helyen, ahol senkit sem akadályozott, majd kiszállt a kocsijából. Hollófekete haját lágyan fújta a tavaszi szél. Meleg volt, de picit mégis fázott. Ezért belebújt fehér széldzsekijébe, és hosszú percekig csodálta a nem mindennapi kilátást. Aztán váratlanul testvére felé terelődtek ismét a gondolatai, aki ebben a pillanatban nem élvezhette mindazt a szépséget, amelyet ő. Majd a lányokra, akik szomorúak, és szenvedtek anyjuk betegsége és távolléte miatt. Végül a lopott csókok, és az önfeledt, szenvedélyes éjszakák emléke sejlett fel benne, amelyet ebben a pillanatban szörnyű tettnek érzett. A történetben, ezúttal ő lett a negatív szereplő, ő volt a harmadik fél, aki felforgatott mindent, egy szerető család egész világát tette tönkre.

— Óh, Istenem! Hol vagy ezekben a percekben, amikor annyira nagy szükségem volna rád? Tudom, bűnös vagyok. Miért nem engem büntetsz? – kiáltott kétségbeesetten a fiatal nő; szavait csupán a madarak, a fák, és a szellő hallhatta meg.

Mint ahogyan sejthető volt, kérdésére nem jött felelet. Bánatosan indult autója felé, amikor egy nyöszörgő, rekedtes női hangra lett figyelmes. A hang egészen messziről jött, az erdő felől, ahol még nappal is a sötétség uralkodott. Gondolkodás nélkül elindult a zaj irányába, hogy megtalálja a bajba jutott embert. Elszántan kereste-kutatta, de az árnyékos, sötét fák között csak sokára talált rá. Az idős nő egy óriási nehéz puttonyt cipelt a hátán, melyben jól láthatóan gyógynövények voltak. Vélhetően egy kiálló kőben botlott meg, emiatt eshetett el. Amikor végre rátalált, a szegény asszony magatehetetlenül feküdt a földön, és a puttonya súlyától nem tudott felegyenesedni.

— Máris ott vagyok – szaladt oda a fiatal nő, hogy felsegítse az idős hölgyet.

— Mit keres itt? – kérdezte ingerülten, jól láthatóan nem örült a társaságnak. Szemei rosszallóan villantak meg a fiatal nő felé.

— Az út szélén parkoltam le a kocsimmal, és egyszer csak meghallottam a maga hangját – mondta ártatlan tekintettel a nő, és óvatos mozdulatokkal felsegítette az idős asszonyt.

— Milyen butaságokat beszél – horkant fel a másik. — Az út ide legalább két mérföldre van. Az imént botlottam meg, képtelenség, hogy ennyi idő alatt ideért volna – mondta szigorúan az idős nő, semmiféle hálát nem mutatva a fiatal doktornő felé. Laurának az ilyen típusú emberek nem voltak ismeretlenek, ezért igyekezett nem magára venni a gorombaságait. Azon viszont igen meglepődött, amit a nő mondott. Két mérföldre van az út – visszhangzott fülében a megjegyzése, de hiszen ez képtelenség. – Nem tehetett meg ilyen hosszú utat ennyi idő alatt – gondolta.

— Na, ha már itt van, segítsen nekem hazajutni! – mondta az idős asszony.

— Szívesen segítek. Úgy sincs semmi dolgom – válaszolta kedvetlenül a fiatal nő, majd leemelte az asszony válláról a puttonyt, s ügyes mozdulatokkal a hátára vette. Aztán hagyta, hogy az öreg hölgy belé karoljon.

Ahogy ballagtak még beljebb az erdő belseje felé, az asszony nagyokat sóhajtott. – Biztosan nagyon megüthette magát –tűnődött el magában Laura. – Amint megérkeznek a nő házába, mindenképpen meg kell vizsgálni, nehogy valami maradandó sérülése legyen.

— Felejtse el! – mondta váratlanul az asszony. — Úgysem engedem meg – tette hozzá határozottan.

— Mire gondol? Hiszen nem is mondtam semmit – nézett csodálkozva az idős nőre.

— Nem engedem, hogy megvizsgáljon – felelte morcos tekintettel. — Nem bízom magában – magyarázta meg szinte azonnal.

— Honnan tudja, mire gondoltam az imént? – kérdezte döbbenten a fiatal doktornő.

— Egyszerűen tudom – mondta ingerülten. — Nem kötöm az orrára – felelte, és rögtön elengedte a fiatal nő kezét.

— Nahát, hogy maga milyen hálátlan. Miért beszél így velem? – fakadt ki a lány. — Mi rosszat tettem? – kérdezte letörten, és mélységes szomorúsággal nézett maga elé.

— A halálba küldte a testvérét – förmedt rá a nő. — Szépen, lassan, módszeresen elveszi az élet erejét, és még csak nem is tud róla.

— Miket beszél? Éppen ellenkezőleg. Próbálom meggyógyítani – szabadkozott a doktornő, de az asszony megvető pillantásai elhallgattatták.

— Hiába minden. Nem fog sikerülni – közölte az anyóka, és intett a fiatal nőnek, kövesse, menjen utána.

Laura kiábrándultan ment az öreg hölgy után, a szíve teljesen összetört mindattól, amit hallott. – Valóban ő lenne a testvére szenvedéseinek az okozója? Miatta lett beteg? – tűnődött el kétségbeesetten, a szíve majd megszakadt a fájdalomtól. Egy eldugott kis ösvényen keresztül haladtak, ahol egy kis patakocska csörgedezett, amikor végül megpillantottak egy aprócska házat. Az egész építmény nagyon réginek és romosnak tűnt. A bejárati ajtóban kissé le kellett hajolnia, amikor belépett. Minden képzeletet felülmúlt, amit a kicsi, roskatag házban látott. Belül, egy csodálatosan szép és tágas lakájos otthon fogadta. Az egész tér szinte egy helyiség volt. Bentről sokkal nagyobbnak tűnt, mint kívülről. A ház végében volt két elválasztott helyiség, amely vélhetően a hálószoba és a fürdőszoba lehetett. A fiatal doktornő sohasem látott ehhez hasonlót. Az idős asszony intett, hogy tegye le a puttonyt az asztalra, amely gyönyörűen megmunkált, értékes régi bútor volt. Szó nélkül engedelmeskedett a nő kérésének, majd ámultan nézett körül a szobában. Mintha egy elvarázsolt kastélyban volna, amelyekről a gyermekkori mesekönyvekben olvasott. Minden olyan hihetetlennek látszott.

Első fejezet

Az idős nő azonnal munkához látott, és elkezdte szétválogatni a puttonyában összegyűjtött gyógynövényeket. Amíg ő sebes gyorsasággal dolgozott, tisztított és aprított, addig Laura kedve szerint bámészkodhatott.

Az asszony némán tette a dolgát, miközben olykor-olykor lopva a fiatal nőre nézett. Jól ismerte a doktornő szomorú történetét, azokat a borzalmakat, amelyeket át kellett élnie. Pontosan tudta, mennyi fájdalom érte a múltban, ezért őszintén sajnálta őt. Az együttérzés és a szánalom keveredett benne, ugyanakkor hibásnak is tartotta mindazért, ami tett. Nem értette, hogyan történhetett meg ilyesmi a nő családjában, ha a szeretetük és az összetartásuk ennyire erős egymás iránt. Mi vezethetett odáig, hogy a gyötrelem útját válasszák?

Legtöbbször azért okozunk másoknak fájdalmat, mert végtelenül önzők vagyunk. Ha mi nem találjuk a boldogságunkat, akkor mások se legyenek azok. Önkéntelenül is beleavatkozunk a környezetünk életébe, akadályozva a kiteljesedést, a harmonikus létet. Ilyen beállítottságú az ember, ennyire nyughatatlan természet, és szereti, ha folyton nyüzsgés, történés veszi körül. Mert az állandóság, a nyugalom, a kiszámíthatóság egy idő után unalmassá válik. Túl sokat kíván a környezetétől, és önmagától is. Kizsigereli a természetet, a családtagjait, a barátait, és csodálkozik, ha magányossá válik, és már nincs mit, és kivel megosztania.

— Megnézett mindent, amire kíváncsi volt? – kérdezte néhány perc után az idős asszony.

— Elnézést kérek, nem akartam tolakodó lenni. Olyan csodálatos ez a ház. Sohasem láttam még hasonlót sem – szabadkozott a fiatal nő kissé megszeppenve.

— Nem szoktam vendégeket fogadni, maga kivételnek számít – jegyezte meg jelentőségteljesen.

— Hálás vagyok, hogy beengedett az otthonába – mondta a lány, miközben gondolataiban kissé elkalandozott.

— A sors rendelte így. Találkoznunk kellett – felelte belenyugvóan az idős nő.

— Úgy gondolja? – kérdezte meglepetten a doktornő, zöld szemeivel fürkészően nézett az asszonyra.

— Nem kedvesem, nem gondolom. Tudom, hogy így van – mondta határozottan a nő, és fogott egy darab papírt, majd belecsavart némi gyógynövényt.

— Honnan ilyen biztos benne? – kérdezte kíváncsian a lány.

— Megtanultam, olvasni a jelekben. Nem csak eltelt felettem az idő, rengeteg tapasztalatot gyűjtöttem – húzta mosolyra a száját. — Ahogyan mindenki, aki megöregszik.

— Mégis, sokkal tapasztaltabbnak tűnik másoknál – mondta fürkészően az asszonynak.

— Foglaljon helyet kedveském, és mondja el, mi miatt aggódik ennyire! – mondta váratlanul az idős nő. Míg Laura elhelyezkedett, az asszony feltette a teavizet forrni, miközben különös fűkeveréket rakott mindkettejük csészéjébe. Vágott össze némi citromot, és egy üveg mézet tett az asztalra. Már csak akkor foglalt a lánnyal szemben helyet, amikor a teavíz felforrt. Mindkét csészébe öntött elegendő vizet, s lefedte azokat kis fedőcskékkel. Az asztalon várakozott további két üres porceláncsésze, amelybe a megfelelő áztatás után leszűrik majd az illatos teát.

— Leginkább a húgom betegsége miatt aggódom – ismerte be a fiatal nő. — Hiába vagyok orvos, hiába tanultam annyit, és oly sokat kutattam a témában, nem tudok segíteni rajta. A tehetetlenség érzése megbénít – magyarázta az idős nőnek.

— Tudom, miről beszél – érzett együtt az asszony. — Egy dolgot biztosan tudok, nem a betegség a legnagyobb gond – mondta különös tekintettel a nő. — A legnagyobb gondja, magával az élettel van. Mert mi is a halál? – kérdezte fennhangon az asszony.

— Bocsásson meg! Nem tudom követni – a lány zavart tekintetét látva az asszony kissé higgadtabban folytatta.

— A halál, a földi ember számára, az ismeretlenség, a titokzatosság, az üresség. Félelem az elmúlástól, a megszűnéstől, a megsemmisüléstől – mondta szelíden. — Pedig, ha jobban megismernénk, tudnánk, hogy az élet szerves része, akárcsak a születés. A születés olyan, mint egy csoda. Mért gondolja mindenki, hogy a halál annak az ellentéte? – kérdezte komoly tekintettel a lányt.

— Nem tudom – morfondírozott Laura. Még ilyen mélyen sosem foglalkozott a témával. — Talán, mert hasonlít a megsemmisüléshez. Mert, akit szerettünk, sohasem láthatjuk többé, sosem érinthetjük – merengett el emlékeiben a doktornő.

— Mint, ahogyan azt a fiút, akit motorbaleset ért? – kérdezte tapintatosan a nő. — Miatta vagy itt – állapította meg az idős asszony.

— Téved. Nem miatta – ellenkezett a fiatal nő, de az asszony meg sem hallotta, amit mondott. Leszűrte a teavizet, majd az egyik csészét átnyújtotta a lánynak.

— Nem kell aggódni! – próbálta nyugtatni. — Noel jól van. Megtalálta önmagát a szellemi világban, és pontosan tudja, mennyit szenvedett miatta. Mindent elkövet, hogy segítse az életét – mondta magabiztosan az asszony. — Tegyen hozzá egy kis citromot és mézet, ha úgy szereti! Kihozza a tea ízét – ajánlotta kedvesen, már-már barátságosan.

Laura csodálkozva nézett az asszonyra, és rendkívül hálás volt neki. Régóta nem beszélt senkivel a régi szerelméről. Tizenkilenc éves volt, amikor elvesztette a fiút. Sohasem tudta igazán feldolgozni, de erre csak most jött rá, ezekben a percekben. Noel szokatlan módon vesztette életét. A házukhoz közel, amely azóta is felfoghatatlan a számára. Csak későbbre várta a fiút, és nem értette, mit keresett ott, abban a különös időpontban. A választ sohasem tudhatta meg. Fájdalmában testvére volt az egyedüli támasza. Vivien nélkül talán fel sem tudta volna dolgozni a fiú elvesztését. Az ő lelki támogatása segítette át azokon a nehéz éveken. Az orvosi pályaválasztásban is óriási szerepe volt.

— Honnan tud ennyi mindent rólam? Hiszen korábban sohasem találkoztunk – kérdezte némi hallgatás után a fiatal nő.

— Ez a képesség csak úgy kialakult bennem. Nem ezzel születtem – mondta az idős hölgy.

— Tehát ez egy tanulható dolog? Hogyan lehet elsajátítani? – tudakolta nagy érdeklődéssel Laura.

— Idővel, talán sikerülni fog. Kitartás és elhivatottság kell hozzá. Meg kell érteni, hogy az ember bár hús és vér, de leginkább szellemi lény. S ebből kell kiindulnia a gyógyítás, és a sorsmeghatározás során. Ha az ember mindezt megérti, szinte pillanatok alatt megváltozhat az élete – mondta az asszony átszellemülve, szépen csengő, magas hangon. A fiatal doktornő valósággal itta a szavait. Sára néni még csak az alapokkal ismertette meg, de már az is hatalmas szemléletváltást hozott az életébe. Órákig beszélgettek. Az idős nő egyszer csak elővett egy ősrégi kiadványt, a „gyógyítók titkai” című kézzel írott könyvet, amiből egyelőre csak néhány ismeretet osztott meg a fiatal nővel. Amikor már szürkült odakint, Laura elérkezettnek látta az időt a távozásra. Sára néni nem tartóztatta, láthatóan ő is fáradt volt már. Mielőtt elköszönt volna, a lány kezébe nyomott egy papírba csomagolt gyógynövénykeveréket.

— Pontosan úgy készítse el, ahogyan ma azt látta! – emlékeztette a nőt. — Nem igényel semmiféle különleges tudást, de erős hitet, azt igen – tanácsolta jóindulattal az asszony.

— Nagyon hálás vagyok, Sára néni! Ígérem, mihamarabb elkészítem a teát, és meggyőzöm Vivient, hogy szüksége van rá. Bár tudom, a testvérem nem hisz a gyógyfüvek erejében, de talán meg tudom őt győzni – mondta bizakodóan.

— Tegyen meg mindent, amit kell! Meglátja, minden rendbe fog jönni! Gondolni fogok magára – vigasztalta az asszony, ahogy kinyitotta előtte az ajtót. A lány még egy pillanatra visszafordult, és hálásan rámosolygott az idős nőre.

Amikor éppen indulni készült, váratlanul beleütközött egy hatalmas idegenbe. Azt sem tudta, hogy került oda. Mint derült égből a villámcsapás, úgy termett ott. Laura nagyon megrémült, ijedten meredt a férfira, s félelmében egy hang sem jött ki a torkán.

— Már nem számítottam rád – mondta neki angyali kedvességgel az idős nő.

— Sok dolgom volt, ezért csak most tudtam jönni – felelte titokzatosan az idegen, majd két puszival és egy hatalmas öleléssel üdvözölte az asszonyt. — Mondd, nénikém! Ki ez a nő, és mit keres itt? – kérdezte cseppet sem barátságosan nézve Laurára.

— Ez a fiatal hölgy segített nekem. Elestem hazafelé jövet, és ő meghallotta a jajveszékelésemet. Elkísért egészen hazáig, és utána jól elbeszélgettünk – magyarázta a férfinak, aki továbbra is gyanakvóan nézett a lányra.

— Megbeszéltük, hogy nem hozol ide idegeneket. Veszélyes lehet – felelte a férfi, és jól látszott, nem tudja, mitévő legyen.

— Hogyan fog visszatalálni az úthoz? – fordult a fiatal nő felé. — Ismeri a járást? – kérdezte gyakorlatiasan.

— Nem igazán – ismerte be a lány szégyenlősen.

— Hát, ez nagyszerű – dörmögött magában az idegen. — Akkor muszáj lesz elvinnem – mondta határozottan.

— Nem szükséges. Majd csak visszatalálok – ellenkezett Laura, de a férfi szúrós tekintete hallgatásra intette.

— Jobb lesz, ha elkíséred, fiam! Nehogy valami baj érje – tanácsolta mosolygós tekintettel Sára néni. — Ne aggódjon, kedveském! Fábián nagyon megbízható. Úgy ismeri az erdőt, mint a tenyerét. Mellette biztonságban lesz – szögezte le az idős nő, miközben hol az egyikre, hol a másikra nézett.

— Rendben van – bólintott a férfi. — Induljunk! – mondta Laurának, aki szó nélkül engedelmeskedett, s nem is mert volna ellenkezni. A férfi egyenesen a terepjárójához vezette a fiatal nőt, majd, amikor odaértek, udvariasan kinyitotta előtte az ajtót.

— Nagyon kedves, köszönöm! – mondta hálásan Laura, szinte megszólalni sem mert félelmében.

— Szívesen! – válaszolt kurtán Fábián. Megvárta, míg a nő elhelyezkedik az autóban, és óvatosan becsukta a kocsi ajtaját. Majd megkerülte a gépjárművet, és beült a volán mögé. — Meg tudja mondani, hol hagyta az autóját? – kérdezte kissé tapintatosabban a férfi.

— Úgy két-három mérföldre lehet. Volt az út mellett egy szélesebb leálló. Nagyon jó onnan a kilátás – írta körül a helyszínt, mire meglepetésére Fábián határozottan bólintott.

— Sejtem, hol lehet. Ne aggódjon! Néhány perc, és ott vagyunk – nyugtatta meg a nőt, aki csak félszegen bólintott. Szinte, rá sem mert nézni a férfira.

Második fejezet

Talán öt perce lehettek úton, és eközben síri csend telepedett közéjük. Egyikőjüknek sem volt kedve a társalgáshoz. Nagyon idegen volt a helyzet, és ők is azok voltak egymásnak. Fábián többször nézett lopva a nőre, és láthatóan a kíváncsisága legyőzte férfias büszkeségét. Nem akarta, hogy negatív vélemény alakuljon ki róla, hiszen végül is, a nő jót cselekedett.

— Hálás vagyok, amiért hazakísérte a nénémet – mondta a férfi lágyabb, kedvesebb hangon. — Sajnos, nagyon makacs természet, és nemigen lehet meggyőzni, hogy az ő korában, már ne kószáljon el messzire – magyarázta a férfi.

— Ugyan, nincs mit megköszönni, szívesen segítettem – felelte alig hallhatóan a lány. — A néni nagyon szorgalmas, nem az a semmitevő típus – tette hozzá kedves mosollyal az ajkán.

— Ebben igaza van. Nagyon jó megfigyelő – állapította meg Fábián. — Megkérdezhetem, hogy hívják? – érdeklődött, miközben a szemét le sem vette az útról.

— Ó, elnézést! Elfelejtettem bemutatkozni – kapott észbe a doktornő. — A nevem Kísérő Laura – mondta zavartan, miközben néhány pillanatig a férfin időzött a tekintete.

— Szép neve van – bókolt a férfi észrevétlenül. — Engem, Erdész Fábiánnak hívnak – mutatkozott be a lánynak, miközben a földútról az aszfaltos útra kanyarodtak.

— Az ön neve is különleges – viszonozta a férfi bókját, majd hirtelen elhallgatott, nehogy a másik félre értse a szavait.

— Anyám választása volt – súgta bizalmasan Fábián. — Imádta a francia hangzású neveket – emlékezett vissza.

— Értem – bólintott a nő, majd az útra szegezte a tekintetét. A feszültséget szinte tapintani lehetett a levegőben, ami kissé feszélyezte a lányt.

— Megkérdezhetem, mivel foglalkozik, Laura? – szólalt meg váratlanul a férfi. — Csak, ha nem titok persze – tette hozzá humorosan.

— Onkológus vagyok – felelte röviden a lány, s hirtelen eszébe jutott mindaz, amiért ilyen messzire utazott a fővárostól. Mindaz a fájdalom és keserűség, ami a lelkében dúlt.

— Hm, tehát orvos – mondta csodálkozva a férfi. — Micsoda véletlen, hogy találkoztak a nagynénémmel. Az ő területe is a gyógyítás, csak kicsit másként – felelte a férfi titokzatosan.

— Igen, valóban különös véletlen. Sokat beszélgettünk erről. Tudja, a testvérem nagyon beteg, és keresem a módját, hogy meggyógyíthassam – mondta szomorúan a nő.

— Nem fogja tudni meggyógyítani – közölte határozottan a férfi.

— Hogy mondhatja ezt? Miért mond ilyeneket? – kérdezte felháborodva Laura. Fábián kijelentése egy pillanat alatt kihozta a sodrából. – Kinek képzeli magát ez az ember? – dühöngött, szinte forrott legbelül. Nem értette a férfi szavait.

— A betegség ok és okozati összefüggés. Nem lehet külső ingerekkel gyógyítani egy ilyen mélyen sérült embert. Legelsőként ezt kell megértenie. Nem egy varrott sebről van szó, ami idővel begyógyul. A lelki szinten megbetegedett ember gyógyulásához több kell, sokkal több – magyarázta a férfi, de a nő nem tudta, és nem is akarta megérteni.

Amikor az autója mellé értek, a lány dühösen kipattant a járműből, és szinte rá sem bírt nézni a fiatal férfira.

— Kinek képzeli magát, hogy így kioktat? – kérdezte feldúltan, majd mérgesen becsapta maga mögött az ajtót.

Fábián szomorú szemekkel nézett utána. Csak segíteni szeretett volna, de a nő ezt nem akarta észrevenni. Laura szemei valósággal szikrákat szórtak felé. Esélye sem volt megmagyarázni, és úgy érezte, ebben a pillanatban értelme sem volna. Megvárta, míg a lány biztonsággal elhagyta a helyszínt, majd elindult haza.

Fábián gondolatai egész úton a fiatal nő körül forogtak. Mindazon, amiket mondott, ahogyan nézett, ártatlan, mégis öntudatos tekintettel. Szemei egyszerre simogatták, és semmisítették meg. A csodás, zöld szemek beszédesek voltak, és borzasztóan árulkodóak. Laura hollófekete, hosszú egyenes haja, hibátlan világos bőre, olyan tökéletesnek látszott a férfi szemében, mint senki másé. – Óh, minek is kellett találkozniuk! – sóhajtott fel a férfi, majd lassan behajtott a nagynénje udvarába. Letörten lépett be Sára néni házába, aki rögtön megértette, mi történt.

Fábián nagyot sóhajtott, mielőtt leült az asztalhoz. Szándékosan nem kereste a tekintetét, mert jól ismerte nagynénje képességeit.

— Gondterheltnek tűnsz – állapította meg szelíden.

— Gondolod, ő az, akire vártunk? – kérdezte szomorú tekintettel a férfi.

— Először nem voltam biztos benne, de azt hiszem, mégis ő lesz az – felelte sajnálkozva az idős nő.

— Értem – bólintott fájó tekintettel a férfi, majd felállt, és öntött magának egy pohár vizet. Fábián szemei megteltek szomorúsággal, alig volt képes palástolni. Pontosan tudta, mivel jár, ha valóban Laura a kiválasztott.

— Ne keseredj el, fiam! Tudtad, hogy egy napon megtaláljuk – emlékeztette őt Sára néni. — Elkerülhetetlen, hogy beteljesítse a sorsát. Mi csak Isten eszközei vagyunk ebben, semmi több – mondta együtt érzően az idős nő.

— Miért pont ő? – kérdezte tanácstalanul a férfi, de tudta, erre nem kaphat kielégítő választ. Az idős nő megsimogatta Fábián karját, majd a gyógynövényes szekrényhez lépett.

— Négy nap múlva, látogass meg! Szükségem lesz rád – kérte az idős nő.

— Rendben, nénikém! Ha most nem haragszol, hazamegyek – mondta a férfi fátyolos tekintettel, és egy búcsúpuszit adott az asszony arcára. Sára néni büszkén nézett fel rá, hiszen nagyon szerette a fiút. – Bárcsak tehetnék érte valamit! – hasított belé a gondolat. – Valamit, amitől újra boldog lehetne – morfondírozott magában, de egyelőre még minden bizonytalan volt. Számtalan út vezethet a célig, de nem mindegy, hogy a megtett mérföldek alatt hogyan is érezzük magukat.

Laura kissé idegesen száguldozott az autópályán, de egy belső hang óvatosságra intette. Ideje újra fegyelmezetté válnia, különben senki sem marad, aki megmenthetné az egyetlen testvére életét.

— Mi a csudát csinálok? Mért bosszantott így fel? Ugyan már, többé nem is látom. Minek foglalkozom vele? – marcangolta magát, de legbelül nem tudott megnyugodni. Volt ebben a férfiban valami különös, egy megmagyarázhatatlan tulajdonság, ami igencsak felkeltette az érdeklődését. Pontosan nehéz volt megfogalmaznia, mi az, ami úgy megfogta benne, de érezte, hogy egészen rendkívüli hatást gyakorol rá. Jóképű volt? Hát, igen, lehet mondani. Magas, izmos, férfias kisugárzású, közepes testalkatú, jó felépítésű, de annyi ehhez hasonlóval találkozott már. Voltak rendkívül jóképű férfiak az életében, Fábián is csak egy lehetne közülük. Valamiben mégis más volt, mert a tekintete fogva tartotta, és megremegtette a szívét. Úgy, ahogyan talán sohasem reszketett még. Világoskék szemei, világosbarna, vállig érő, sűrű haja igazán vonzóvá tette őt. S még a neve is rendkívüli volt. Ó, de nehéz lesz kivernie a fejéből! Mert muszáj lesz, nincs más választása. Ki kell, hogy ábránduljon belőle, mert a szerelem nem neki való, nem neki találták ki. S többé nem akar gyötrődni, sírni senki miatt. Csak a húga gyógyuljon meg! Nem volt más kívánsága. Ezzel a gondolattal lépett be kicsi, de annál otthonosabb lakásába. Nem volt több, csupán hatvan négyzetméter, de neki pont megfelelt. Tíz éve lakott ott, és nagyon megszerette. Közel volt a munkahelyéhez, és gyalog is ügyesen be tudott vásárolni. Csak akkor ült autóba, ha hosszabb útra indult, vagy eleredt az eső. Általában kerékpárral közlekedett, mivel az életének szerves része volt a mozgás. Gyakran átjárt edzeni a szomszédos konditerembe, ritkán hagyott ki egy-egy alkalmat. Tehát, mondhatni rendezett és jól megszervezett élete volt. Minden megadatott számára, csak a szerelem és a család hiányzott. Ebbe muszáj volt beletörődnie, aligha tehetett volna mást. Istennek különös tervei voltak vele, s neki ezelőtt fejet kellett hajtania. Orvosként tudta, elég furcsa világnézet az övé, mégis ezt vallotta sajátjának. Hozzon bármit is az élet, ő elfogadja. Az egyetlen, amibe nem volt képes belenyugodni, az a húga, Vivien betegsége. Ezen nem tudott, és nem is akart túllépni. Talán a lelkiismerete tartotta fogva? Meglehet. Pontosan tudta, mi a bűn, ami a karmáját terheli, és emiatt szörnyen szégyellte magát. Ez volt a keresztje. Telefoncsörgés szakította félbe gondolatait, és ezzel egyidőben a vészhívója is jelzett. – Óh, nem! Ez nem lehet – morgolódott magában, miközben felvette a mobilját.