A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Helen Phifer: The Vanishing Bookstore, 2025

Copyright © Helen Phifer, 2025

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Cover design

Lisa Horton

Lisa Horton tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-75-5

Minden nőnek, férfinak és gyereknek, akit igazságtalanul vádoltak meg boszorkánysággal. A hangotokat soha nem fogják elhallgattatni.

Az igazi varázslat az a mélyen megélt, biztos érzés, amikor rájössz, hogy az ereidben holdfény és csillagpor áramlik.

Seraphina English, 2023

Előszó

Salem, 1692

A sötétség sűrű fátyla egészen váratlanul borult ránk aznap este, és a nyugtalan rettegés nyomasztó súlyát hozta magával. Az égbolton vészjósló fellegek gyülekeztek, és úgy éreztem, mintha valami közelednék felém, de oly sebesen, mint a zsákmányára vadászó róka. Csak azt tudtam, hogy felém tart, de azt nem, mi volna az. Abban azonban bizonyos voltam, hogy oly végzetet zúdít majd apró kunyhónkra, mely örökre rányomja bélyegét az életemre.

Próbáltam lefoglalni elmém, hogy ne kalandozzék el, maradjon veszteg. Miközben a hamut söprögettem a kialvó parázs körül, melyet már nem kívántam újraéleszteni, a gyomrom összeszorult, és oly rosszullét tört rám, melynek nem parancsolhattam. Az anyám és nénéim által gyűjtött, szárított levendula, rozmaring és menta megnyugvást hozó illattal töltötte be az otthonunkat. Mélyen belélegeztem, s bíztam benne, hogy az ismerős illatok enyhítik gyötrő hányingeremet. Anyám és nénéim a hátsó kertben lévő nagy füveskertből szedték e növényeket. Minden, amit termesztettünk, oly nagy szeretettel töltött el, hogy mellkasom gyakorta dagadozott a büszkeségtől. Nincs is ennél nagyobb elégedettség: kivenni a kis magot hüvelyéből, hagyni száradni, majd a kemény földbe vetni, gondozni, és aztán ünnepelni az első, zsenge hajtások előtűnését.

Kedvencem az apró földibabér, mely a fenyőfa alatt nő: szelíd fehér virágát és erős levelét sebek tisztítására és különféle nyavalyák orvoslására használtuk, sok asszonyi bajra hozott gyógyulást. Gyakorta jártam egyedül e becses növényt aratni, csupán a házi varjúnk, Hádész kísért ilyenkor. Nénéim aztán fogták, amit oly nagy szeretettel neveltünk és dédelgettünk, majd elixírt vagy teát készítettek belőle, hogy búsulókon segítsenek. Gyógyítók voltak, és én iparkodtam ellesni tőlük minden tudományukat, hogy magam is e nemes mesterségre léphessek. A virágok gyomlálása és ápolása volt kedves elfoglaltságom, a nap tüzében végzett kerti munka szabadságát semmi más nem érhette fel. Boldog voltam.

Fejemet természetesen sállal kellett beborítanom, hogy óvjam ezüstfehér hajamat és sápadt arcbőrömet, mely hajlamos volt vörösre égni, mi igen kellemetlen fájdalommal járt. Az English család leányai és asszonyai ragyogó, ezüstszürke hajjal és smaragdzöld szemmel bírnak errefelé. Salem falu asszonyai gyanakvó szemmel tekintenek reánk, a férfiak pedig elbűvölőnek találták nénéimet – jó előre tudhattuk, hogy ez még baj forrása lesz. A megvetett asszony haragjához semmi sem mérhető, és bár nénéimet nem érdekelte egyik férfi sem, ez nem tartotta vissza őket attól, hogy figyelmük kegyéért versengjenek. Nénéimet csupán a család érdekelte, és az, hogy gondoskodjanak azokról, akik hozzájuk fordulnak, mert más erre nem akad, ki segedelmet nyújtana.

Ezen az estén igen sürgős eset hívta őket el, és sietve távoztak egy néhány gyógynövénnyel és tinktúrával.

Könyörögtem, hadd tartsak velük, de valakinek el kellett takarítania a vacsora után. Nem zúgolódtam – mi okom lett volna panaszra? Egy fedél alatt élhettem a legkedvesebb családtagjaimmal, soha nem szenvedtünk hiányt sem ételben, sem tűzifában, sem szeretetben, sem kényelemben. Noha e házban csak asszonyok laktak, oly mély családi szeretet fűzött össze bennünket, mely megtörhetetlen, és ritkán fordult elő torzsalkodás.

Anyám és nénéim a Salem határán álló nagy házba mentek, hogy segítsenek a kapitány feleségének, akinek cselédje bekopogtatott hozzánk, miután a nap lebukott, és a kerek, hófehér telihold fenségesen hágott föl a csillagos égboltra, hogy bevilágítsa családom erdőn át vezető útját. Fogalmam sem volt, mi baja lehet a kapitány feleségének, s nénéim sem akarták tudtomra adni. Jól tudtam, ilyenkor nem illendő kíváncsiskodni, ám legbelül éreztem, hogy valami borzasztó dolog történhetett, ha mindhármuknak el kellett menniök.

A faajtót csapkodó ököl hangjától úgy megrémültem, hogy minden tagomban megfagyott a vér. Félredobtam a seprűt – a söprögetés várhatott –, és az ajtóhoz rohantam, mely meghajlott az ütések erejétől. Bár nem tudhattam, ki dörömböl, erősen nyomtam az ajtót, nehogy betörjék. Mikor meghallottam, ki az, megálltam, majd félve kinyitottam. Kétségbeesett félelem csendült ki a hangjából.

– Isadora, Isadora, nyisd ki nyomban! Engedj be, mennünk kell!

Kinyitottam az ajtót. A pislákoló gyertyafényben megvillant arca, és térdem megremegett; az ajtófélfának kellett támaszkodnom.

– Mi a baj, Ambrose, mit keresel ily későn?

Ellökte magát tőlem.

– Nincs idő kérdésekre, Isadora, figyelj reám! Mennünk kell! Jönnek, kutyákkal, el kell iszkolnunk, és minél messzebb! Hallottam, hogy gonosz terveket kovácsolnak a gyülekezeti házban.

– Miért? – Dacosan megálltam, s csak néztem, ahogy a fiú különféle holmikat hány a kis zsákba, melyben a piacról szoktunk portékát hozni. Nem felelt, csupán lekapta köpenyemet a fogasról, és felém dobta.

– Ha itt maradsz, halál vár reád.

Nem akartam meghalni, ebben bizonyos voltam, bár nem tudtam, miért kéne meghalnom. Magamra vettem köpenyemet, de midőn az ajtóhoz értem, megfordultam, és visszaszaladtam, hogy magamhoz vegyem anyám kézzel vésett, bőrkötéses naplóját a legfelső polcról. Rendes körülmények között tilos lett volna megérintenem, de valamiért fontosnak éreztem, hogy velem legyen, jóllehet Ambrose egyre keservesebben sürgetett.

Követtem Ambrose-t az erdőbe. Sokkal gyorsabban futott nálam, de megállt, s megragadta a kezemet. Nem szólt, arca tele volt rémülettel, melyet a holdfény árnyai még baljóslatúbbá tettek. Tekintetéből tudtam, igazat mond. Ha nem tűnünk el, meghalok, s tán ő is, amiért segített nekem – pedig nem vétettünk senkinek. Letartóztatások történtek a faluban, némely asszonyokat boszorkánysággal vádoltak, és börtönbe vetettek néhány rosszindulatú, gyerekesen viselkedő leány miatt, holott azok az asszonyok nem voltak boszorkányok. A feszültség csak nőtt a településen. Azt hittem, mi kívül esünk ezen az őrületen, hiszen Salem határán túl laktunk – tévedtem.

– El kell rejtenünk anyád könyvét a könyvesboltban, aztán el kell jutnunk az öbölbe, a csónakomhoz. Csak így menekülhetünk meg a kutyák elől.

Ziháltam, nem voltam hozzászokva efféle megerőltetéshez. A kert gondozásától erős voltam, ám futni nem tudtam gyorsan; meg kellett állnom, mert éles szúrás hasított az oldalamba, s nem kaptam levegőt. Kétrét görnyedtem, kapkodva a levegőt, hogy enyhítsem kínjaimat. Aztán bólintottam.

Ambrose könyvesboltja egy aprócska fakunyhó volt, amelyet két esztendővel ezelőtt saját két kezével épített fel. A vadul burjánzó bozót mélyén megbújva szinte észrevétlenül lapult; csak az talált rá, aki ismerte az erdőn át vezető ösvényt. A puritánok, kik úgy vélték, hogy az embereknek csupán a Bibliát és jámbor iratokat szabad olvasniok, iszonyodva hátráltak volna meg, ha rálelnek e kunyhóra, és a benne rejlő gyűjteményre, melynek darabjait Ambrose aprópénzből vette Salem forgalmas kikötőjében. Megszólította a hajók utasait és legénységét, s gyakorta üzletelt velük – ha hoztak magukkal valami ritka könyvet, megvásárolta őket. E kunyhó volt a mi különleges menedékünk, hol az olvasás édes óráit töltöttük, már amennyire tellett rá kevéske szabadidőnkből. Kedvencem a Rómeó és Júlia volt – ó, mily nagyon irigyeltem azt a szenvedélyes szerelmet, mely közöttük lángra lobbant! Ambrose egyszer megnyitotta a kis könyvesboltját azon barátaink előtt is. Megengedte, hogy betérjenek hozzá, könyvet válasszanak, de csak azzal a feltétellel, ha esküvel fogadják: titokban tartják a boltot szüleik előtt. Ám idővel belátta: túlságosan veszedelmes ily bizalom. A könyvesbolt elmerült a vadon sűrűjében, s többé soha nem szóltunk róla, csak suttogva, egymás közt.

Bár nem tudtam elég sebesen futni, mégiscsak továbbhaladtunk, míg el nem értünk a kis, rejtett ajtóhoz. A kunyhó mély sötétségbe borult, de megéreztem a bőrkötésű könyvek és a papíron száradt tinta illatát. Ez némiképp megnyugtatta gyötrődő lelkemet, de tudtam: sietnünk kell.

– Add ide édesanyád könyvét!

Ambrose kinyújtotta a kezét. Tudtam, hogy e könyv veszedelmes – nemcsak rám nézvést, hanem anyámra, nénéimre, sőt őreá is. Megpecsételném a sorsát, ha felfedeznék e kunyhót, és nem tudtam, készen állok-e e teher viselésére.

– Kérlek, Izzy, add ide! Sietnünk kell! Ha nem érsz el a hajóhoz, megölnek.

Szavai csak úgy lógtak a levegőben, s én ránéztem. Félelem és zavar kavargott bennem. Miért kell elhagynom a családomat? Hiszen semmi bűnünk nincsen. Átnyújtottam neki a puha tapintású, bőrkötéses könyvet, mely gyermekkorom óta életem része volt. Tudtam, családom haragvó volna, ha megtudnák, hogy e könyvet Ambrose kezére bíztam. Ő gondosan becsavarta egy darab vászonba, majd elhúzott egy laza deszkát a padlón, és a rejtekbe csúsztatta.

– Itt jó helyen lesz, biztonságban. Rajtad és rajtam kívül senki sem tud e zug létezéséről.

Bólintottam, majd meghallottam a kopókat: éles, magas üvöltésük betöltötte az éjszaka sűrű levegőjét, valahol a távolban.

Ambrose a nevemet kiáltotta, megragadta a kezemet, és kirángatott a kunyhóból, tovább a bozótoson, a csalánon, s az elvadult ösvényeken át, melyeken emberláb rég nem járt – így nem is lelhettek rá az útra, mely titkos helyünkhöz vezetett. Ahogy futottunk, tövisek és tüskék tépték bőrünket, marták és szaggatták a puha húst kezemen, csuklómon – de ő csak húzott magával előre. Zegzugos utat vágott a sűrű bozótosban, de nem torpant meg, hanem töretlenül haladt az öböl s a kis csónakja felé.

Midőn felnéztem rá, a szívem kis híján megszakadt. Ez a vég, gondoltam.

Gyorsabban futottam, mint rövid életem során valaha, és azon tűnődtem, vajon nem követtem-e el balgaságot, nem lehet-e, hogy a rossz emberekben bíztam meg. Ismertem azt a férfit, ki rám vadászott, és a szívem mélyén tudtam: soha nem menekülhetek előle.

1.

London, napjainkban

Hűvös szellő siklott végig a szűk, macskaköves sikátoron, és játékra hívta a földre hullott leveleket. Az őszi nap égőnarancs fénye egy pillanatra megcsillant a kirakatok üvegén, aztán el is tűnt. A frissen festett, mandularózsaszín bolt ajtaja fölött megcsendült a harangjáték, amikor a szellő egy maréknyi levéllel együtt belibbent a résen.

Dora a pultnak dőlve üldögélt, fejét tenyerére támasztva. Épp azon morfondírozott, mi is hiányzik az életéből, miközben üres tekintettel lapozgatta a Rock and Roll Bride magazint. Ekkor nyílt az ajtó, és egy magas férfi lépett be az üzletbe. Dora felpillantott. Az idegennek olyan illata volt, mint egy friss, erdei séta: citrom, menta és grépfrút finom, halvány aromája lengte körül. Dora kihúzta magát, és egy gyors mozdulattal arrébb tolta a pulton heverő, frissen nyírt liliomokat és a magazint. Megállt, mélyen belélegezte az illatot, és csendesen bólintott, mintha önmagának adna igazat: ennek az idegennek, aki besétált a Vintage Rose-ba, az ő kis virágüzletébe, tényleg kivételesen jó illata van. A férfi végignézett rajta, és Dora mintha egy pillanatnyi zavart látott volna a tekintetében – olyan volt a szeme, mint két csepp olvadt csokoládé. Valahol mélyen, egészen mélyen, ismerősnek tűnt ez a pillantás, még ha az arca máskülönben ismeretlen is volt számára. Napbarnított bőrű, borotvált arcú férfi állt előtte, kissé kócos barna hajjal, amely lágyan rálógott a vastag, fehér pamuting gallérjára.

Dora rámosolygott.

– Segíthetek?

– Remélem. A bolt tulajdonosát keresem.

– Miért?

Dora általában nem volt ilyen nyers, de az elmúlt hónapok nyomot hagytak rajta, és a bérleti díj is egyre nehezebben jött össze.

– Bocsánat... úgy értem, én vagyok az. Miben segíthetek? – javította ki magát.

A férfi napbarnított arcán apró, rózsaszín foltok jelentek meg, épp csak sejthetően. Dora érzékeny volt az illatokra, könnyedén beazonosította, mi micsoda, de még ennél is különösebb tehetsége volt ahhoz, hogy olvasson az emberekben. Máris megbánta a hirtelen kérdést. Volt valami szelíd szomorúság és halvány titokzatosság a férfi szemében, amit nem tudott nem észrevenni. Az embereket gyakran önkéntelenül „olvasta”, mint egy könyvet – amit a legjobb barátnője, Katie Ryan néha bosszantónak tartott. Dora azonban ilyen volt. És nemigen tudott változtatni rajta.

– Azt mondták, jöjjek ide, és beszéljek önnel... a temetésre szánt virágokról.

– Ó, őszinte részvétem. – Ezt látta hát a szemében, gondolta Dora. A gyászt.

Kinyújtotta a kezét, és amikor ujjhegyeik összeértek, finom bizsergés futott végig a karján. Dora ösztönösen visszahúzta a kezét, majd egy gyors mozdulattal a füle mögé igazította azt a rakoncátlan fekete tincset, ami kiszabadult a kontyából.

– Elnézést... Dora English vagyok. Természetesen mindenben segítek, amiben csak tudok.

A férfi körülnézett az üzletben, majd bólintott.

– Rendben... köszönöm, Dora. George Corwin vagyok. A barátnőm... váratlanul meghalt. Szükségem lenne néhány virágra a temetésére. Egy barátom ajánlotta, hogy keressem fel ezt a boltot, úgyhogy... most itt vagyok – mondta halkan, rekedtes hangon.

– Jaj, nagyon sajnálom, George! Miért nem ül le? Én pedig megmutatom a virágkoszorúinkat bemutató katalógust. Általában ebből válogatnak az emberek temetésre.

Dora körbepillantott a zsúfolt, otthonos üzletben, majd a kirakatban álló kis bisztrószékhez sietett, amit pár hónapja mentett ki a sikátor mögötti konténer mellől. Azóta állványként szolgált a vödör pasztellszínű rózsák alatt – ezek mostanában különösen népszerűek voltak. Ahogy leemelte a rózsás vödröt, az ujja beleakadt egy elbújt, éles tövisbe. Felsértette az ujjbegye puha bőrét, és egy vékony, vörös csík jelent meg rajta azonnal.

– Aú!

Majdnem George lábujjára ejtette a vödröt. Alig lehetett mozdulni a boltban, és miközben Dora az ujját a szájához emelte, próbálta a virágokat ügyetlenül letenni a földre. George szórakozottan figyelte, és a komor alkalom ellenére Dora észrevette a tekintetében azt a finom, játékos csillanást. Nem tudta, imponál-e neki. Az viszont kétségtelen volt, hogy a férfi ördögien elegáns abban a háromrészes, tengerészkék tweed öltönyben, és valami isteni illat lengte körül… Habár Dora jól tudta, talán jobban, mint bárki más, hogy a jó megjelenés és a kellemes illat semmit sem ér, ha mögötte nincs valódi karakter.

– Üljön le, kérem!

A hangja kicsit élesebben csengett a kelleténél, de a férfi egyáltalán nem lepődött meg, szó nélkül engedelmeskedett. Dora elfordult tőle, és odalépett az antik rövidáru szekrényhez, amit egy vasárnapi piacon talált. Hosszan alkudozott, mire meg tudta venni, de már az első pillanatban tudta: nem hagyhatja ott. Azóta is hűséges munkaeszköze és tárolója. Kihúzott egy fiókot, kivett belőle egy fekete albumot, és átnyújtotta a férfinak. George mosolyogva átvette, Dora pedig diszkréten elfordult. Nem akarta figyelni, ahogy lapozgat – visszatért inkább a nagy csokorhoz, amit egyik kedves törzsvásárlója születésnapjára készített. Ahogy a hosszú szárakat vágta, és a liliomokat, rózsákat, eukaliptuszokat meg fréziákat rendezgette, szinte öntudatlanul azt suttogta magában:

– Blue de Chanel.

Talán kicsit hangosabban, mint tervezte, mert George felnézett az albumból, és a tekintetét Dora felé fordította.

– Tessék?

Most Dorán volt a sor, hogy zavarba jöjjön. Enyhén elpirult.

– Ó… semmi! Csak hangosan gondolkodtam. Az arcszeszének illata ismerős volt.

– A barátnőmtől kaptam. – George elhalkult, és visszafordult a könyvhöz.

Dora sejtette, miért. Talán azért, hogy elrejtse a könnyeit. Teljesen érthető. Ez a férfi szomorú és gyászol: nincs ebben semmi, amitől feszélyezve kellene éreznie magát.

– Szóval tőle kapta… Milyen kedves! Amikor viseli, mindig rá fog gondolni. Így valahol mindig önnel marad. Szerintem az illatok a legértékesebb emlékek közé tartoznak. Az orrunk őriz meg mindent a leghűségesebben, mert amit megszagolunk, sosem felejtjük el igazán.

A férfi felállt, és visszaadta az albumot.

– Nem ilyen virágokra gondoltam.

– Ó, sajnálom… ezek a leggyakrabban kért temetési összeállítások. De ha szeretné, szívesen készítek valami egészen mást, egyedi megrendelés alapján. Volt esetleg valami, amit különösen szeretett?

George megvonta a vállát, és a tekintetét Dora apró, félhold alakú gyémánt fülbevalójára szegezte – arra, amit Lenny nénikéjétől kapott a legutóbbi születésnapjára.

– A drága ékszereket. A dizájner táskákat, a pezsgőt. Cipőket. Ilyesmit.

Dora ajkán halvány mosoly jelent meg.

– Mit szólna egy táska vagy egy pezsgősüveg alakú koszorúhoz? – kérdezte könnyedén, de azonnal rájött, mennyire közönségesek és ízléstelenek ezek a javaslatok. Belül összerándult egy pillanatra.

– Meghalt – felelte George csendesen. – Szóval kétlem, hogy a szülei örülnének, ha egy hatalmas, virágos pezsgősüveg díszelegne a koporsóján. Még azt hinnék, örülök. És mire észbe kapok, gyilkossággal gyanúsítanak.

Dora tudta, hogy ez fog történni, és bár mindent megtett, hogy útját állja, nem járt sikerrel: heves, őszinte nevetés tört ki belőle, ami csak úgy visszhangzott a kis üzletben. Bár rémesen zavarba jött, nem tudta abbahagyni a hirtelen rátört, illetlen kuncogást. George elborzadva bámult rá, és Dora azt kívánta, bárcsak megnyílna alatta a padló és elnyelné.

Miután végre összeszedte magát, azt suttogta:

– Annyira sajnálom, kérem, bocsásson meg!

A férfi röviden bólintott.

– Bocsánatkérés elfogadva. Átgondolom a dolgot, és majd jelentkezem. Vigyázzon magára, Dora!

Azzal kisietett az üzletből, maga mögött hagyva arcszeszének hosszan tartó illatát. Az ajtóban lógó csengők dühösen csilingeltek.

Dora leült a székre, ami még mindig meleg volt a férfi testhőjétől, és elszégyellte magát. Mégis mi ütött belé? Körülnézett; egész nap rosszul érezte magát. Valójában már hosszú ideje nem érezte jól magát. Furcsa érzés volt. Nem egészen szorongás. Úgy érezte, mintha valami hiányozna az életéből.

Visszatért a csokorhoz, hogy befejezze, erősen összefogta két kézzel a szárakat. Az ajtó kinyílt, összerezzent, de aztán azonnal megkönnyebbült. Mabel Hastings volt az, az idős hölgy, aki a bolt fölött lakott, egy ugyanolyan apró lakásban, mint amekkora Dora boltja. Mabel rámosolygott, Dora pedig széttárta a karját, és odasietett hozzá.

– Boldog születésnapot, Mabel! Szép napod volt?

Senki sem ölelt úgy, mint Mabel. Dora nagynénje, Lenny, akivel együtt élt, egyáltalán nem volt egy ölelkezős típus. Távolságtartó lélek volt, aki azt várta, hogy Dora is tartsa a távolságot. Dora tehát kénytelen volt beérni a Mabeltől lopott ölelésekkel.

– Máris jobban vagyok most, hogy láthatlak. Nem akarsz később eljönni a bingóra? A születésnapi szerencsémmel tán még nyerhetünk is!

– Mabel, tudod, mennyire szeretlek, de nem megyek el veled a bingóra, még akkor sem, ha ma van a születésnapod. Tudod, milyen pocsék hangulatban vagyok, legutóbb is olyan házsártos voltam, amikor nem jött össze egy sorom se, és azt hittem, hogy mindenki rám fog támadni a bingós tollával.

Mabel szeme ráncba szaladt a nevetéstől.

– Igen, néha tényleg kínos vagy. Oké, akkor mit szólnál egy kis kávéhoz és süteményhez a kávézóban, miután bezársz?

Dora felvette a hatalmas csokrot, és átnyújtotta Mabelnek.

– Na, ez már jobban hangzik. Boldog születésnapot!

Mabel szeme sarkába könnyek gyűltek.

– Ó, Dora, nem kellett volna, ezt nem fogadhatom el.

– De igen, elfogadhatod és igen, sütizzünk! Ugyan már, ha ezzel jelensz meg a kávézóban, rájönnek, hogy ma van a születésnapod, és talán még egy szelet tortát is kapsz ajándékba.

Elengedte Mabel kezét, majd bezárta maga mögött az ajtót, de előtte még egyszer utoljára körülnézett a boltban, amit annyira szeretett.

A kávézó a macskaköves sikátor túloldalán állt. Meleg fényt árasztott az őszesti szürkületben. Dora egyszer megkérdezte a tulajdonost, Masont, hogy miért hívják a helyet The Cafénak, mire ő azt válaszolta, hogy nincs ideje kitalálni puccos nevet, és neki ez teljesen megfelel. Dora nem vitatkozott vele, hiszen teljesen igaza volt.

Ahogy beléptek az ipari stílusú üzletbe, a frissen őrölt kávé illata egy gőzmozdony erejével csapta meg Dora orrát, és elmosolyodott. Talán ez hiányzott az életéből. A kávé, a csokoládé és a friss virágok voltak a kedvenc illatai – és most, ahogy Mabelt a virágcsokorral a sarokban álló nagy asztalhoz vezette, újabb illat került fel a listára: George arcszesze. Kész szerencse, hogy soha többé nem fogja látni, habár valóban kellemes illata volt. A kirohanásával viszont határozottan elvesztette ezt a vásárlót. A pulthoz lépve kért két nagy mogyorós lattét, és lecsapott az utolsó két szelet Viktória-piskótára. Egy kis vajkrém és lekvár talán vigaszt nyújt majd – miután elvesztette a hét legnagyobb rendelését. Ó, pedig milyen jól jött volna most az a pénz!

Mabel mellett mindig jobban érezte magát. Szeretett a közelében lenni – az asszony bölcs volt, kimért és mindig tele élettel, tanáccsal. Megnyugtatta a társasága, habár Dora maga sem értette pontosan, miért. Hiszen megvolt a kis boltja, az élete Londonban. Mégis... valahogy elveszettnek érezte magát. Bárcsak rájönne, mi hiányzik! Az élete akkor tökéletes lenne.

2.

Lenora English – a családtagjainak csak Lenny – már kora reggel érezte, hogy valami nincs rendben. És mindez azzal az átkozott nyúllal kezdődött. Majdnem kiért a parkolóból, hazafelé tartva a kórházi műszakja után, amikor az állat hirtelen kiugrott az úttestre, pont az autója elé. Lenny tövig taposta a féket, és éppen csak sikerült kikerülnie a kis bolondot. Körbepillantott – senki sem látta? –, majd gyorsan kiugrott a kocsiból, keresztet vetett az útra, és köpött egyet. Nem volt épp úrihölgyhöz méltó mozdulat, de szükségét érezte. A biztonsági kamerákra csak később gondolt. Miközben visszament a kocsijához, remélte, hogy az irodában ücsörgő őrök nem pont ezt a jelenetet figyelik a monitorjaikon.

Otthon sem javult a helyzet. Elhatározta, hogy készít magának egy rántottát reggelire, de abban a pillanatban, hogy levette a szekrényből a sódarálót, annak leesett a kupakja, és a csillogó márvány munkalapot vastagon belepte a só. Automatikusan átdobott jobb kézzel egy csipetnyit a bal válla fölött, de ettől még rosszabb érzés kerítette hatalmába. Aztán néhány órával később megcsörrent a telefon. Pont az a hívás, amitől rettegett.

A kanapén ült, lábát maga alá húzva, és suttogva beszélt a nővérével, Sephyvel. Attól tartott, hogy Dora bármelyik pillanatban beléphet az ajtón, és meghallhatja a beszélgetést – pedig egyelőre semmi köze nem volt hozzá.

– Nagyon rosszul van, Sephy? Mennyi ideje lehet még? Hónapok? Hetek? Az isten szerelmére, ne mondd, hogy napok!

– Ha néha válaszolnál a leveleidre, Lenny, tudnád, hogy ez várható volt. Mi tart neki ilyen sokáig ezúttal? – Sephy hangja türelmetlenül csengett. – Miért nem gyanakszik? Általában nem szokott ennyi időbe telni... Nem érzed úgy, hogy valami baj van? Elfelejthetett mindent? Talán rossz ötlet volt elküldeni. Azt hittem, hogy ezúttal működni fog.

– Mennyi ideje van még Lucine-nek, Sephy? – Lenny hangja hirtelen éles lett.

– Te vagy az orvos. Ha itt lennél, tudnád. Nem tudom biztosan megmondani. Gyere haza, Lenny! Nem kerülheted örökké! Szerintem Dorát használod kifogásnak, hogy ne kelljen hazajönnöd. Hát, nincs túl jól. Szerencsés esetben pár hónapja van hátra, talán akkor még láthatja Dorát is.

– De hát még el sem kezdte a folyamatot. Emlékszel, legutóbb milyen nehéz volt rávenni, hogy megszökjön abból a szörnyű elmegyógyintézetből? Rosszul leszek már attól is, ha arra a helyre gondolok, azokra a szegény, tetves emberekre, akik hajnaltól estig sikoltoztak. Dora sokkal törékenyebb, mint mi. És sokkal fontosabb is.

– Tudom, és borzalmas volt, hogy hónapokra bezárták arra a szörnyű helyre. Kész szerencse, hogy rátaláltál, és sikerült kijuttatnod onnan, de mit tehetnénk? Minden alkalommal egyre hosszabb időbe telik neki visszatalálni hozzánk, és attól tartok, ez nem helyes. Valami nincs rendben.

Lenny felsóhajtott, és arra gondolt: a lányt el lehetett hozni a tizenhetedik századból, de a tizenhetedik századot soha nem lehet elvenni tőle.

– Mondd meg Lucine-nek, hogy pár nap múlva ott leszek. Viszem Dorát is.

– Mit fogsz neki mondani?

– Nem tudom, majd kitalálok valamit.

Ebben a pillanatban hangosan kinyílt a luxus tetőtéri lakás ajtaja, és Lenny azonnal lehalkította a hangját.

– Most mennem kell. – Azzal letette a telefont.

Dora belépett, és Lenny azonnal tudta: sejt valamit. Ez mindig így volt. Kezdettől fogva.

– Jó estét, Lenny néni.

– Jó estét, Dora. Mozgalmas napod volt?

A lány megvonta a vállát.

– Nem különösebben. És neked?

Lenny bólintott.

– Inkább úgy mondanám, kaotikus. – Odalépett a konyha mélyében álló hatalmas, amerikai stílusú hűtőszekrényhez, kivett egy üveg szürkebarátot, és Dora felé intett vele. – Kérsz egy pohárral?

– Nem, köszönöm. Ennyire rossz napod volt?

A palack felét az egyik kristály ginespohárba töltötte – ezt sokkal jobban szerette az egyszerű borospohárnál. Lenny nagyot kortyolt a borból, majd hüvelykujját felfelé emelve jelezte: minden rendben.

– Elvesztettél egy beteget? – kérdezte Dora.

– Istenem, dehogy! A betegeim jól vannak. Csak el kellett mennem vásárolni, amikor rájöttem, hogy majdnem elfogyott itthon a bor. Tudod jól, hogy ez milyen stresszes helyzet nekem. – Lerúgta fekete Louboutin cipőjét, lerántotta magáról a Gucci zakót, és a bárszék háttámlájára dobta. Aztán lehuppant a kanapéra. – Történt ma valami izgalmas a boltban? Kérlek, mesélj valamit, ami felvidít, Dora! Olyan jó pletykáid szoktak lenni.

– Nem igazán történt semmi. Ma van Mabel születésnapja, úgyhogy elmentünk kávézni meg sütizni. Megkérdezte, nem akarok-e elmenni bingózni, de nemet mondtam.

Lenny grimaszolt. A bingó... nem az ő világa. Soha nem volt, és nem is lesz az. Túlságosan hasonlított egy gyülekezeti házra, tele pletykás puritánokkal, akik ujjal mutogatnak, és minden ok nélkül bitófára küldenek ártatlan embereket. Rossz emlékeket idézett fel benne.

– Ó, és bejött ma a boltba egy nagyon jó illatú férfi, zárás előtt. Jaj, annyira jó illata volt!

Lenny felült. Ezt érdekesnek találta. Dora mindig is különös módon kötődött az illatokhoz.

– Tényleg? És ki volt az a férfi? Mit akart?

– Ez a szörnyű rész. Borzasztóan goromba voltam vele. Szegénynek meghalt a barátnője, és virágot akart rendelni a temetésére.

– Mégis hogy tudtad ezt elszúrni?

– Nem tetszettek neki a szokásos dolgok a katalógusból, ezért megkérdeztem, mit szeretett a barátnője. Azt mondta, a táskákat meg a pezsgőt. Erre felajánlottam, hogy készítek neki egy pezsgősüveg alakú koszorút a koporsójára... de nem igazán gondoltam végig, miket beszélek.

Lenny majdnem megfulladt a nevetéstől, kissé félrenyelte a bort.

– Ez most komoly?

Dora megvonta a vállát.

– Csak úgy kiszaladt a számon. Aztán azt mondta, szerinte a szülei nem értékelnék ezt a gesztust, mire én... hát, elkezdtem kuncogni. Vagyis igazából harsányan röhögtem. Szörnyű volt. Tudod, milyen az, amikor próbálod abbahagyni a nevetést, de ettől csak még rosszabb lesz, és képtelen vagy viselkedni. Na, hát pontosan ez történt.

Az általában komoly Lenny néni nevetése betöltötte a lakást, Dora pedig elmosolyodott. Annyira rémes volt ez az egész, hogy azon már tényleg csak nevetni lehet.

– Dora, mihez kezdjek veled? – felelte Lenny. Ideje volt, hogy tájékoztassa a salemi utazásról, de fogalma sem volt, mivel győzhetné meg. – Szerintem egy kis pihenésre van szükséged. Úgyis el kell utaznom pár hétre az Államokba dolgozni. Mit szólnál, ha magammal vinnélek? Csinálhatnánk belőle egy nyaralást is. Koktélozhatnánk, lóghatnánk menő bárokban, kereshetnénk magunknak egy-két cowboyt, akit meglovagolhatunk, meglátogathatnánk Salemet, ilyesmi.

Úgy tűnt, Dora elgondolkodik ezen. A Salem szó hallatán mintha valami megmozdult volna benne. Talán egy emléket idézett fel.

– És mi lesz a bolttal? – kérdezte. – Nem zárhatom be csak úgy, hogy eltűnjek hetekre. Mostanában kicsit rosszul mennek a dolgok… nem igazán vannak megrendeléseim.

– Dehogynem, bezárhatod egy időre. Adok egy kis pénzt, hogy ne legyen bevételkiesésed, és ki tudd fizetni az e havi bérleti díjat. Mindig nemet mondasz mindenféle anyagi segítségre, ami nagyon szép dolog tőled, de kérlek, ezúttal ne utasítsd vissza. Segíteni akarok, és az az igazság, hogy mindkettőnknek jót tenne egy kis pihenés. Mi van a barátnőddel, Katie-vel? Nem munkanélküli épp? Biztosan be tud ugrani a helyedre.

– Ő nem virágkötő, és nem tudná kezelni a rendeléseket, meg a szállítást sem.

– Jó, de ez az utazás most igazán fontos nekem, és nem hagyhatom ki. Legkésőbb hétfőn el kell indulnom, szóval van három napod, hogy betanítsd. Annyira csak nem lehet nehéz, elvégre te is megtanultad, nem?

Dora arcán látszott, hogy ez rosszulesik neki, és Lenny rögtön rájött, hogy ezt nem kellett volna mondani. Gonosz beszólás volt.

– Úgy értem... persze hogy nem könnyű, de talán meg tudnád tanítani neki, hogyan készítsen egyszerű csokrokat, és mondhatná azt a vásárlóknak, hogy amíg te távol vagy, addig nincs kézbesítőszolgálat, nem? Ugyan már, Dora, olyan jól éreznénk magunkat! Salem csodálatos hely. Azok a szép kis múzeumok és ajándékboltok... imádnád! Tudom, mennyire szereted a halloweent, és Salemben egy csomó klassz dolgot be tudnál szerezni, amivel feldíszítheted a boltot.

Lenny úgy hazudott, mint a vízfolyás. Igen, Salem csodálatos hely volt, de a hazatérés gondolata jeges félelemmel töltötte el. A hideg futkosott tőle a hátán, és olyan szörnyű ízt hagyott a szájában, amit a legfinomabb bor sem tudott volna elmosni. Amikor ott élt, Salem a legborzalmasabb hely volt a világon. De végül mindig visszatértek. Valahányszor újraszülettek, valami mindig visszahúzta őket Salembe. Az English család nőtagjai számára ez olyan volt, mint az elefántoknak az elefánttemető.

– Majd átgondolom, köszönöm.

Dora eltűnt a hálószobájában, magára csukta az ajtót, Lenny pedig egy újabb nagy kortyot ivott a borból.

Hogyan győzhetné meg az unokahúgát, hogy vele tartson? Valójában ez tényleg nagy kérés volt; elképzelhető, hogy Salem említése semmilyen emléket nem idézett fel benne? Lenny azt remélte, hogy ha eljuttatja Dorát oda, azzal megtörhet az átok. A szörnyű átok, ami évszázadok óta nem eresztette őket. Mindannyian tudták, hogy Dora a kulcs. Egyedül neki van hatalma ahhoz, hogy megmentse őket.

Hátradöntötte a fejét a puha bársonykanapén, és lehunyta a szemét. Talán itt volt az idő, hogy ne harcoljanak tovább. Talán egyszer s mindenkorra el kellene fogadniuk az átkot.