Békefi Bálint

A mesterséges intelligencia és a keresztény hit

Hol a helye az új technológiáknak
a bibliai világnézetben?

részlet

Harmat Budapest, 2024

© Békefi Bálint, 2024

© Harmat Kiadó, 2024

ISBN (epub) 978 963 288 845 3

ISBN (mobi) 978 963 288 846 0

Ez a kiadvány a kiadó írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető közzé sem elektronikus, sem más formában.

A bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású Bibliájából vettük (RÚF, 2014).

Tartalom

Előszó

I. Az MI története és működése

1. Az ókortól a felvilágosodásig

2. A 19. századtól napjainkig

3. Az MI (közel)jövője

II. Az MI teológiai kihívásai

4. Intelligencia és istenképűség

5. Tudat és élet

6. Szövegjelentés és szerzői szándék

III. Az MI etikai kihívásai

7. Az emberi méltóságot érintő kihívások

8. Az emberi jólétet érintő kihívások

9. Egy keresztény MI-etika körvonalai

Utószó: Az MI és az evangélium

Irodalomjegyzék

Jegyzetek

Előszó

Amikor először kipróbáltam a ChatGPT nevű, mesterséges intelligenciára alapuló csevegőprogramot 2022 végén, sokakhoz hasonlóan engem is letaglózott. Első benyomásaim három meggyőződéshez vezettek. Egyrészt, a mesterséges intelligenciának (a továbbiakban röviden MI) ez a kifinomult és széles körben hozzáférhető formája gyökeresen meg fogja változtatni a világunkat. Másrészt, az emberi beszéd és gondolkodás ennyire meggyőző számítógépes leutánzása komoly kérdéseket vet fel az embernek a világban elfoglalt helyével kapcsolatban. Harmadrészt, keresztényként feladatunk ezekre a változásokra és kérdésekre megfontoltan, meggyőzően és a bibliai világnézet szilárd reménységével átitatva válaszolni. Ez a kis könyv erre tesz kísérletet.

Az elő- és utószót leszámítva a könyv három részből épül fel, amelyek mindegyike három-három fejezetet tartalmaz. Az első rész az MI történetével és működésével vet számot az ókori legendáktól a gépi tanulás legújabb vívmányaiig. A második rész három olyan teológiai-világnézeti kihívást vizsgál, amit az MI fejlődése felvethet – és számomra fel is vetett. A harmadik rész az etikai kihívásokkal foglalkozik: azzal, hogy hogyan változtathatja meg az MI az életünket, és keresztényként hogyan viszonyuljunk ehhez.

A könyvvel tehát az az elsődleges célom, hogy megértsek és megválaszoljak bizonyos kérdéseket. Ez a cél határozta meg azt is, hogy milyen részletességgel mutatom be a különböző MI-technológiák működési elveit és konkrét változataikat. Aki igazán el szeretne mélyedni az informatikai megoldásokban, a piaci-gazdasági trendekben vagy a jövőkutatásban, annak érdemes további könyvekhez fordulnia, amelyek közül magyar nyelven is bőséggel válogathat.

A könyv elkészültéért többeknek köszönettel tartozom. Elsősorban dr. Szalai Andrásnak és az általa igazgatott Apológia Kutatóközpontnak, ahol 2023 júliusában és augusztusában Erasmus+ szakmai gyakorlatomat töltöttem. Ennek keretében kezdtem el ezt a munkát, amit András teljes mellszélességgel támogatott. Köszönettel tartozom azoknak is, akik a könyv egy korábbi kéziratához fűzött értő megjegyzéseikkel számos hibától és pontatlanságtól megkímélték a végleges változatot és annak olvasóit: dr. Bernáth Lászlónak, Hargitai Bálintnak, Kocsisné dr. Szilágyi Gyöngyinek és édesanyámnak. Köszönet illeti továbbá a könyv szerkesztőjét, Mészáros Johannát, aki figyelmes javaslataival sokat tett azért, hogy a szöveg könnyebben olvasható és érthető legyen. Végül pedig köszönöm feleségemnek, Annának lelkes és kitartó támogatását a könyv írása alatt.

I. Az MI története és működése

Az MI története két részre osztható. Az első szakasz az ókortól nagyjából a 18. század végéig tart. Ekkor az emberek sokat gondolkodtak az élő és az élettelen közötti határvonalról, illetve a gondolkodás, a tudat és a mechanikus folyamatok viszonyáról, de az MI nem igazán jelent meg mérnöki problémaként, amelynek megvalósítása komoly lehetőség volna. A második szakasz a 19. századtól napjainkig tart, amely során megszülettek az MI létrehozását lehetővé tévő elméleti felismerések és műszaki megoldások. Úgy gondolom, az MI megértéséhez mindkét szakaszt érdemes megvizsgálni: az utóbbit, hogy értsük, mi is zajlik a mai MI-kben, az előbbit pedig azért, hogy rálássunk, milyen szempontok szerint lehet gondolkodni az MI-ről a mérnöki megközelítés mellett. A következőkben ennek megfelelően fogjuk áttekinteni az MI történetét és működését: először az ókortól a felvilágosodásig, majd a 19. századtól napjainkig – végül pedig az MI közeljövőjének feltérképezésére teszünk kísérletet.

1. Az ókortól a felvilágosodásig

Legendák, gépek és gondolkodás: ó- és középkor

Az intelligens lények mesterséges létrehozatala már az ókorban megragadta az ember képzeletét. A különböző ó- és középkori történetek általában természetfeletti beavatkozáshoz kötik az anyag életre keltét.

A görög mitológiában több példát találunk mesterséges, fémből készített élőlényekre, amelyek némelyike emberhez hasonló. Ezek leginkább Héphaisztosznak, a kovácsolás sánta istenségének művei. Homérosz Íliászában például Héphaisztosz aranyból készült szolgálóiról olvashatunk, akik képesek gondolkodni és beszélni:

„és bicegett kifelé: szolgálók gyámolitották;
drága aranyból vannak ezek, de akárcsak az élők.
Van szívükben erő és ész, és szólani tudnak,
és őket munkára az égilakók tanitották.”1

Szintén Héphaisztosznak műveként ismeri a mitológia Talószt, a Kréta szigetét őrző bronzóriást. Róla több forrás beszámol, és számos ábrázoláson látható. Apollodórosz így ír róla:

„Erről a Talószról némelyek úgy tudják, hogy a bronzkori nemzedékből származik, mások szerint Héphaisztosz ajándékozta volna Minósznak. Bronzember volt, de bikának is szokták mondani. Egyetlen ér futott a nyakától le egészen a bokájáig, s a végét bronzszög tömítette el. … Médeia cselhez folyamodott, és sikerült megölnie: vannak, akik úgy tudják, hogy csodaszereivel őrületet bocsátott rá, mások szerint megígérte Talósznak, hogy halhatatlanná teszi, de kirántotta belőle a szöget, Talósz pedig elvérzett és meghalt.”2

Bár homályos, hogy Talósznak tulajdonítottak-e érzelmeket és gondolkodást,3 ebben a történetben az őrület és a halhatatlanság vágya azt sugallja, hogy eléggé emberszerűnek tartották.

Mindeközben a legnagyobb hatású ógörög filozófusok amellett érveltek, hogy az emberi lélek nem lehet teljesen anyagi jelenség. Platón és Arisztotelész számos kérdésben ellentétes álláspontot képviselt, de abban egyetértettek, hogy az elvont fogalmak világos felfogása és az azokkal való gondolkodás olyan emberi képesség, amely valószínűleg nem teljesen anyagi alapú.4 Az ennél alacsonyabb rendű gondolkozást, észlelést és érzelemvilágot viszont az anyagi világ részének tartották, akárcsak az ezekkel bíró állatokat.

A természetfeletti módon életre keltett anyagról szóló legendák a középkorban is folytatódtak. Az egyik legfontosabb példa a zsidó hagyományban szereplő Gólem. A megformálatlan agyagot vagy sarat jelentő szó Ádám teremtésére hivatott emlékeztetni, ugyanis a Gólem-legendák – amelyek a Kr. u. 3–19. századig fellelhetők – pontosan az emberteremtés utánzásáról szólnak. Az először a Talmudban, majd a Kabbalában, végül pedig a modern világirodalomban megtalálható történetek rabbikat mutatnak be, akik az istennév kimondása vagy misztikus rituálék révén életre keltenek egy agyaghalmot. Az így létrejött emberszerű Gólem tud mozogni, feladatokat teljesíteni és akár még harcolni is – beszélni viszont nem.5

Az élettelen és az élő közötti határ mesterséges átlépésének gondolata a középkori kereszténységben is jelen volt. Több legenda tulajdonított nagy keresztény teológusoknak – elsőként II. Szilveszter pápának, később Albertus Magnusnak és Roger Baconnek – olyan különleges tudást, amely révén beszélő bronzfejeket készítettek. Ehhez leginkább asztrológiai ismeretekre volt szükségük, amelynek megítélése ingadozott a (tiltott) mágia és a (komoly) tudomány között. A végeredmény mindenképp különleges: a legendák szerint a bronzfejek képesek voltak helyesen megválaszolni a jövőre vonatkozó eldöntendő kérdéseket.6

17. századi ábrázolás Baconről, munkatársairól és a bronzfejről

Forrás: © Wikipedia

A mesterséges emberek megvalósításával kapcsolatban a természetfeletti történetek mellett a mérnöki törekvések is az ókorig nyúlnak vissza. A megvalósult találmányok általában (mai szemmel) egyszerű feladatokat ellátó, vagy csupán szórakoztatásra szolgáló ember alakú gépek voltak, amelyekre mind az ókori Hellászban és Egyiptomban, mind a középkori muszlim (és késő középkori keresztény) világban sok példát ismerünk.7 A Kr. u. 1. században Alexandriai Hérón például gépi bábszínházat épített, a 12. századi Iszmail al-Dzsazari pedig teljes robotzenekart, illetve egy különböző italokat felszolgálni képes robotpincérnőt is készített.

Ennél nagyobb eredményekről csak a Távol-Keleten találunk beszámolókat – ezekben viszont nehéz szétválasztani a valóságot és a fikciót.

A Kr. e. 5–4. századból származó Lie-ce című kínai szövegben például olvasható egy történet Mu királyról, akinek egy feltaláló, Jen Si bemutat egy gépet. Ez a gép számos „mutatványra” képes – táncol és énekel –, de viselkedése általánosabban is nehezen megkülönböztethető az emberekétől: egy ponton például „kacsingatni és integetni kezdett a királyt körülvevő ágyasoknak”. Viszont amikor a robotot valamivel később szervenként szétszedik, az semmiféle ellenkezést nem mutat, sem nem adja jelét szenvedésnek – ez arra utalhat, hogy „belső” élete, érzései vagy gondolatai nincsenek.8

Egy páli nyelven fennmaradt középkori buddhista legenda beszámol a Kr. e. 5. századi Északkelet-Indiában uralkodó Adzsátasatru király emberhez hasonló gépi harcosairól, amelyek a Buddha földi maradványait védelmezték. Ezek megépítéséhez az indiaiaknak a görög-római robotkészítők (jantakára) féltve őrzött tudását kellett kikémlelniük és hazacsempészniük.9 Ezeknek a gépeknek és készítőiknek a történelemben nincs nyomuk; a legenda jól szemlélteti, hogyan egyensúlyozott a mesterséges emberek létrehozásának gondolata a valóság(hűség) és a fikció határán.

A mesterséges élettel és gondolkodással kapcsolatos ó- és középkori hozzáállást tehát egy határozott válaszvonal jellemzi, amely az élő és az élettelen között húzódik. Ez a válaszvonal átléphető, de rendszerint csak természetfeletti beavatkozás révén. Anélkül az ember alkotta gépek, bár hasznos és látványos képességekkel bírhatnak, alapvetően másféle lények, mint az emberek.

Az ember mint gondolkodó gép: felvilágosodás

Az újkor előtt tehát bár komolyan foglalkoztatta az embereket az életre kelő és öntudatra, illetve értelemre ébredő anyag gondolata, ezt természetfeletti beavatkozás nélkül nem gondolták komoly lehetőségnek. Ebben a felvilágosodás hozott gyökeres változást.

A felvilágosodás egyik alapja a mechanikus világkép elterjedése volt, amely az egész világra úgy tekintett, mint kérlelhetetlen és kiszámítható gépezetre. Emögött a természettudomány sikerei álltak abban, hogy általános törvényszerűségeket fogalmazzanak meg a testek viselkedéséről anélkül, hogy hivatkozniuk kellene azok sajátos természetére vagy képességeire. Ha viszont minden alapvetően egyformán működik, és ez a működés megérthető és matematikailag leírható, akkor a világ tekinthető egy óraműhöz hasonló rendszernek, amelynek pillanatról pillanatra minden állapota kiszámítható az előzőből.10

Ha viszont az egész világ egy gépezet, akkor nincs alapvető különbség ember és gép között. A felvilágosodás egyik nagy hatású előfutára, René Descartes (1596–1650) gépezetekként fogta fel mind az állatokat, mind az emberi testet – ő azonban még az emberi lélekkel kivételt tett. Kortársa, Thomas Hobbes (1588–1679) viszont már az embert is teljes egészében anyagi természetűnek tartotta. Mégis csak jóval később mondták ki nyíltan a következtetést, miszerint az ember pusztán gép: ezt először talán a francia Julien Offray de La Mettrie (1709–1751) tette meg 1748-ban, L’homme machine [Az embergép] című munkájában. Ebből a felismerésből kiindulva viszont az érző és gondolkodó gépek létrehozása pusztán mérnöki kihívást jelenthetett.11 Ennek ellenére nem sok erre irányuló próbálkozás ismert. A leginkább elhíresült felvilágosodás kori gép Kempelen Farkas 1770-ben bemutatott, „Török” nevű rendkívül eredményes sakkozórobotja volt. Erről viszont már fénykorában többen gyanították, későbbi tulajdonosai pedig bevallották, hogy valójában egy gondosan elrejtett ember működtette.12

Rajz a Törökről, Joseph Racknitz 18. század végi leleplező célú könyvéből

Forrás: © Wikimedia

Voltak azonban filozófusok, akik vitatták a mechanikus világkép kiterjesztését az emberre (hogy az érthető módon tiltakozó teológusokat ne is említsük). Egyikük a korábban említett Descartes, másikuk pedig Gottfried Leibniz (1646–1716). Descartes szerint egyedül az ember rendelkezik anyagtól független lélekkel, amely a tudatosságért és a gondolkodásért felel. Úgy vélte, ennek gyakorlati következményei is vannak a gépek korlátaira nézve: az emberi értelemnek ugyanis léteznek különlegesen rugalmas képességei – a nyelvi készség és a sokrétű viselkedés –, amelyek sem biológiai, sem gépi módon nem utánozhatók teljeskörűen:

„ha gépek volnának, melyek a mi testünkhöz hasonlítanának s amennyire csak erkölcsileg lehet, a mi cselekedeteinket utánoznák, mégis két biztos eszközünk volna kitudni, hogy azért mégsem igazi emberek. Először e gépek sohasem tudnának szókat vagy egyéb jeleket egybekapcsolni s velük úgy élni, mint mi tesszük, ti. hogy másokkal gondolatainkat közöljük… Másodszor pedig, ha mégoly jól vagy talán még jobban mint akármelyikünk, csinálnának is néhány dolgot, de bizonyára elhibáznának másokat, amiből rögtön nyomára jutnánk annak, hogy nem tudatosan, hanem csak szerveik elrendezésénél fogva cselekszenek. Míg ugyanis az ész egyetemes eszköz, melynek minden lehető esetben hasznát vehetjük, addig e szerveknek minden külön cselekvésre vonatkozólag külön berendezésre van szükségük, s ebből következik, hogy erkölcsileg lehetetlen, hogy egy gépben annyiféle elrendezés legyen készen, hogy az élet minden eshetőségében úgy tudjon cselekedni, mint mi tudunk értelmünk segítségével.”13

Leibniz nem az emberi képességek felől közelítette meg az elme különlegességét, hanem a tudat irányából. Amellett érvelt, hogy pusztán anyagi rendszerekben – gépekben – sehol sem találhatóak az észleléshez kapcsolódó tudatos jelenségek, így az elme nem lehet pusztán anyagi létező. Ezt a híressé vált malom-gondolatkísérletével szemléltette:

„Képzeljünk el egy gépet, melynek szerkezete lehetővé teszi, hogy gondolkodjék, érezzen és percepciói legyenek, és képzeletben növeljük meg akkorára – arányait változatlanul hagyva –, hogy beléphessünk a gépbe, mint egy malomba. Ha mindezt feltesszük, és belülről megtekintjük a gépet, csak egymást hajtó alkatrészeket fogunk látni, de semmi olyat nem találunk benne, amivel a percepciót megmagyarázhatnánk.”14

A felvilágosodás korának irodalmából két máig is érvényes tanulságot szűrhetünk le. Először is: az ember materialista szemlélete szorosan összekapcsolódik az MI lehetőségének elfogadásával, és mindkettő a mechanikus világképből származik. Másodszor pedig: az emberi lélek, elme vagy értelem mechanikus volta ellen továbbra is az a két stratégia a legnépszerűbb, amelyeket Descartes és Leibniz képviselt: egyrészt bizonyos képességek azonosítása, amelyekben az MI szükségszerűen elmarad az embertől; másrészt a tudat és az anyag különbözőségének belátása azáltal, hogy a kettő természetét igyekszünk minél mélyebben megérteni.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Honlap: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Mészáros Johanna

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Tördelés: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Hasonló kiadványaink

John C. Lennox: 2084 – A mesterséges intelligencia és az emberiség jövője

Mit tartogat számunkra a 2084-es év? A mesterséges intelligencia fejlesztése messze nem csupán az informatikusokat érinti, hanem kihat az egész emberiségre. John C. Lennox, az Oxfordi Egyetem nyugalmazott matematikaprofesszora 2084 című könyvében bemutatja, mit tud ma és mire lehet képes a technológia, majd bibliai nézőpontból értékeli az olyan népszerű jövőkutatók és sci-fi írók elképzeléseit, mint Harari, Dan Brown, Tegmark vagy C. S. Lewis.

Mary Aiken: Cybercsapda – Hogyan változtatja meg az online tér az emberi viselkedést?

A törvényszéki cyberpszichológia világszerte elismert vezető szakértője, lebilincselő könyvében azt vizsgálja, hogyan formálja át és változtatja meg az internet és a digitális eszközök használata az emberi viselkedést és a társadalmi normákat, és ez a „cyberhatás” hogyan nyilvánul meg életünk minden területén.

Születéstől tinédzserkorig részletesen tárgyalja azokat a kérdéseket, amelyekről a digitális nemzedéket nevelőknek tudniuk kell.

Szabados Ádám: Teológus a sakktáblán – Esszék rólunk és a mindenségről

A teológus kis pont az univerzumban, de a kinyilatkoztatás lámpása van nála, hogy a valóság minden zugába bevilágítson vele. Ez az esszékötet válogatás egy évtizednyi kíváncsiságból, amely egyszerre törekszik tanulásra és tanításra, meggyőződésre és meggyőzésre. Mindegyik fejezet a Divinity blogon jelent meg először, de így, egybefűzve talán nyilvánvalóbb a cikkek mögött meghúzódó szándék, hogy az olvasó az egész valóságot Isten világaként lássa, amelyben a kinyilatkoztatás fénye mutatja meg a jó lépéseket.

Scott B. Rae: Erkölcsi döntéseink – Bevezetés az etikába

Nap mint nap szembesülünk érzelmileg megterhelő és jelentős vagy akár az egész életünket érintő erkölcsi kérdésekkel. Még ha van is elképzelésünk, hogy mely dolgok helyesek és melyek helytelenek, véleményünk megindoklása nem egyszerű. A kaliforniai Biola Egyetem keresztényetika-professzora, Rae B. Scott, az erkölcsi dilemmák megoldásához egy hétlépcsős megközelítést javasol, és úgy vezet be a keresztény etika kritikus és biblikus gondolkodásmódjába, hogy bemutatja a lehetséges alternatív etikai rendszereket is.

Könyveinket keresse kedvezménnyel webáruházunkban! www.harmat.hu