Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

David Diop

FRČRE D’ÂME

Éditions du Seuil Paris, 2018

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Balla Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-121-1

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023, David Diop

© Hungarian translation 2023, Balla Katalin

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Első olvasómnak, mindent látó fényben úszó tekintetű feleségemnek; három kis fekete pötty mosolyog a szemedben. Gyerekeimnek, akik olyanok, mint a kéz ujjai. Szüleimnek, a mesztic élet továbbadóinak.

„Neveink által öleltük egymást.”

(Montaigne: A barátságról, Esszék, 1. kötet,

Csordás Gábor fordítása)

„Aki gondolkodik, áruló.”

(Pascal Quignard: Mourir de penser

[Belehalni a gondolkodásba])

„Két párhuzamos hang vagyok.

Az egyik távolodik, a másik erősödik.”

(Cheikh Hamidou Kane: L’Aventure ambiguë

[A kétértelmű kaland])

I

...tudom, megértettem, nem lett volna szabad. Én, Alfa Ndiaye, az öregember fia megértettem, nem lett volna szabad. Isten a megmondhatója, tudom. A gondolataim csak az enyémek, azt gondolhatok, amit csak akarok. De beszélni nem fogok. Azok, akiknek elmondhattam volna a titkos gondolataimat, a bajtársaim, akik annyira eltorzulva, megnyomorodva, kibelezve végzik, hogy Isten szégyenkezve nézi, ahogy megérkeznek a Paradicsomba, vagy az Ördög örömmel, ahogy a Pokolba, nem tudják meg, ki vagyok valójában. A túlélők semmit sem tudnak meg, öreg apám semmit sem tud meg, és anyám, ha még az élők sorában van, semmit sem sejt meg. A halálom terhére nem rakódik a szégyen terhe is. Nem is sejtik majd, mit gondoltam, mit tettem, mire vitt rá a háború. Isten a megmondhatója, sértetlen marad a család becsülete, a becsület látszata.

Tudom, megértettem, nem lett volna szabad. Az azelőtti világban nem mertem volna, de a mai világban, Isten a megmondhatója, megengedtem magamnak az elképzelhetetlent. Egyetlen hang sem szólalt meg a fejemben, hogy megakadályozzon: az őseim hangja, a szüleim hangja hallgatott, amikor elgondoltam, hogy megteszem, amit végül megtettem. Most már tudom, esküszöm, mindent megértettem, amikor azt gondoltam, bármit gondolhatok. Csak úgy jött, váratlanul, olyan keményen zuhant rám, mint egy bomba a fémes égből, azon a napon, amikor Mademba Diop meghalt.

Ó! Mademba Diop, a több mint testvérem, lassan halt meg. Nagyon, nagyon nehéz volt, sehogy sem akart véget érni, reggeltől hajnalig, hajnaltól estig, kifordult belek, kint a bent, mint a bárány, melyet a szertartás mészárosa feldarabol az áldozat után. Míg a többiek a föld lövészároknak nevezett, tátongó sebeibe menekültek, én Mademba mellett maradtam, mellette feküdtem, jobb kezem a bal kezében, néztem a fémes csíkok szaggatta hideg kék eget. Háromszor kérte, hogy végezzek vele, háromszor tagadtam meg. Ez még azelőtt volt, mielőtt engedélyeztem volna magamnak, hogy bármit gondoljak. Ha olyan lettem volna, amilyen mostanra lettem, megöltem volna, amikor először kérte, felém fordított fejjel, bal kezével a jobb kezemben.

Isten a megmondhatója, ha már az lettem volna, aki most vagyok, elvágtam volna a torkát, mint egy áldozati báránynak. Barátságból. De öreg apámra gondoltam, a belső hang parancsára, és képtelen voltam elvágni a szenvedései szögesdrótját. Nem voltam emberséges Madembával, több mint testvéremmel, gyerekkori barátommal. Hagytam, hogy a kötelesség vezesse a döntésem. Csak rossz gondolatokat kapott tőlem, olyan gondolatokat, melyeket a kötelesség diktál, olyan gondolatokat, melyeket az emberi törvények tisztelete megkíván. Nem voltam emberséges.

Isten a tanúm, hagytam, hogy Mademba sírjon, mint egy kisgyerek, amikor harmadszor könyörgött, hogy végezzek vele, jobb kezével a földön tapogatózva, hogy összeszedje kibuggyant, vízisiklóként, ragacsosan tekergő beleit. Azt mondta:

„Isten kegyelmére, és a nagy marabunk kegyelmére, ha a testvérem vagy, Alfa, ha tényleg az vagy, akinek tartalak, vágd el a torkom, mint egy áldozati báránynak, ne hagyd, hogy a halál pofája felfalja a testem! Ne hagyj ebben a mocsokban. Alfa Ndiaye... Alfa... könyörgök... végezz velem!”

De éppen azért, mert a nagy marabunkat említette, éppen azért, hogy ne szegjem meg az emberi törvényeket, az őseink törvényeit, nem voltam emberséges, és hagytam, hogy Mademba, a több mint testvérem, a gyerekkori barátom, könnyben úszó szemmel haljon meg, miközben remegő kézzel a beleit keresi a csatamező sarában, hogy visszategye őket tátongó hasába.

Ó, Mademba Diop, csak amikor meghaltál, akkor kezdtem igazán gondolkodni. Csak a halálodkor, alkonyatkor tudtam meg, értettem meg, hogy többé nem a kötelesség hangjára, a parancsoló hangra, az utat rám kényszerítő hangra hallgatok. De akkor már késő volt.

Amikor meghaltál, amikor végre megnyugodva megállt a kezed, amikor az utolsó lélegzeted végre megszabadított a szörnyű szenvedéstől, csak akkor gondoltam arra, hogy nem kellett volna várnom. Túl későn értettem meg, hogy meg kellett volna ölnöm, amint először kérted, akkor, amikor még száraz volt a szemed, és bal kezed a kezemet szorította. Nem lett volna szabad hagynom, hogy úgy szenvedj, mint egy öreg, magányos oroszlán, melyet élve falnak fel a hiénák, kifordult belsővel. Rossz okokból hagytam, hogy könyörögj, készen kapott gondolatok miatt, melyek túl jólfésültek ahhoz, hogy igazak legyenek.

Ó, Mademba! Mennyire bántam, hogy nem öltelek meg már a csata reggelén, amikor még kedvesen kérted, barátsággal, mosollyal a hangodban! Ha abban a pillanatban végzek veled, az lett volna az utolsó jó tréfa, mellyel megajándékozlak az életben, hogy örökre barátok maradjunk. Ehelyett azonban hagytam, hogy sértéseket kiáltozva, sírva, nyáladzva, üvöltve, magad alá piszkítva halj meg, akár egy tébolyodott. Ki tudja, miféle emberi törvények nevében magadra hagytalak nyomorúságos sorsodban. Talán, hogy a lelkem mentsem, talán, hogy Isten és az emberek előtt olyan maradjak, amilyennek azok akartak, akik felneveltek. Előtted azonban, Mademba, képtelen voltam ember lenni. Hagytam, hogy átkozz, te, a barátom, a több mint testvérem, hagytam, hogy üvölts, hogy káromold az Istent, mert még nem tudtam magam gondolkodni.

De ahogy egy hörgéssel elért a halál a kifordult beleid között, barátom, több mint testvérem, amint meghaltál, tudtam, megértettem, hogy nem lett volna szabad magadra hagynom.

Vártam egy keveset, a maradványaid mellett fekve elnéztem a mélykék, esti eget átszelő utolsó fényjelző lövedékeket. És amikor csend borult a vérben úszó csatatérre, gondolkodni kezdtem. Te már csak egy halom halott hús voltál.

Megteszem, amit te napközben nem tudtál megtenni, mert remegett a kezed. Áhítatosan összeszedtem a még meleg beleidet, és visszatettem őket a hasadba, akár egy megszentelt edénybe. A sötétben látni véltem, hogy rám mosolyogsz, és eldöntöttem, hogy hazaviszlek. Az éjszaka hidegében levettem az egyenruhám felsőjét, és az ingemet is. Az ingem a tested alá csúsztattam, karjait összekötöztem a hasadon, dupla, nagyon szoros csomóval, melyet átáztatott fekete véred. A karomba vettelek, és visszavittelek a lövészárokba. Úgy vittelek, mint egy gyereket, több mint testvérem, barátom, csak mentem és mentem a sárban, a lövedékek ütötte kráterekben, melyeket vértől mocskos víz töltött meg, felzavartam a föld alól előbúvó, az emberi húson lakmározó patkányokat. És ahogy a karomban cipeltelek, elkezdtem önállóan, magam gondolkodni, és bocsánatot kértem tőled. Túl későn tudtam, értettem meg, hogy meg kellett volna tennem, amikor még száraz szemmel kértél, ahogy az ember szívességet kér a gyerekkori barátjától, mint ami jár, kedvesen, közvetlenül. Bocsáss meg!

II

Sokáig gyalogoltam a kráterek között, karomban Madembával, aki nehéz volt, mint egy alvó gyerek. Az ellenség nem vett tudomást rólam, beborított a telihold fénye, és végül elértem a lövészárkunk tátongó mélyedését. A távolból nézve úgy tűnt fel előttem ez a lövészárok, akár egy női nemi szerv szétnyíló ajka. Egy kitárulkozó nő, ahogy felkínálkozik a háborúnak, a lövedékeknek és nekünk, katonáknak. Ez az első bevallhatatlan gondolat, melyet engedélyeztem magamnak. Mademba halála előtt sosem mertem volna hasonlót elképzelni, sosem mondtam volna magamban, hogy olyannak látom a lövészárkot, mint egy túlméretezett nemi szervet, mely befogad minket, engem és Madembát. A föld belseje kívül volt, az elmém belseje kívül került, és tudtam, megértettem, hogy bármit gondolhatok, amit csak akarok, azzal a feltétellel, hogy a többiek semmit sem tudhatnak meg belőle. Ezért, miután nagyon közelről megvizsgáltam a gondolataimat, visszazártam őket az agyam belsejébe. Furcsa volt.

Hősként fogadtak a föld gyomrában. A telihold fényében lépkedtem Madembával a karomban, és nem vettem észre, hogy egy hosszú bélszalag kiszabadult a derekára csomózott ingem alól. Amikor meglátták, milyen emberi katasztrófát tartok a karomban, azt mondták, bátor és erős vagyok. Azt mondták, ők képtelenek lettek volna rá. Hogy talán otthagyták volna Mademba Diopot a patkányoknak, nem merték volna szentségként összeszedni a beleit, és visszatenni őket teste megszentelt üregébe. Azt mondták, nem cipelték volna ilyen nagy távon a ragyogó telihold fényében, kitéve az ellenség pillantásának. Azt mondták, kitüntetést érdemlek, hogy hadikeresztet kapok, hogy a családom büszke lesz rám, hogy Mademba, aki az égből tekint le, büszke rám. És akkor arra gondoltam, hogy nem érdekel a kitüntetés, de ezt senki nem fogja megtudni. Senki nem fogja tudni azt sem, hogy Mademba háromszor kért könyörögve, hogy végezzek vele, hogy süket maradtam a három könyörgésére, hogy embertelenül viselkedtem, mert a kötelesség hangjának engedelmeskedtem. De már szabad voltam, megtehettem, hogy nem hallgatok rájuk, nem engedelmeskedem tovább azoknak a hangoknak, melyek azt mondják, ne legyek emberséges, amikor az kellene lennem.

III

A lövészárokban úgy éltem, mint a többiek, ettem, ittam, mint a többiek. Néha énekeltem, mint a többiek. Hamisan énekelek, és mindenki nevet, amikor énekelek. Azt mondták: „Ti, Ndiaye-ok nem tudtok énekelni.” Kicsit gúnyolódtak rajtam, de tiszteltek. Nem tudták, mit gondolok róluk. Ostobának találtam őket, idiótának találtam őket, mert nem gondolkoztak semmin. A katonák, akár fehérek, akár feketék, mindig azt mondják, „igenis”. Amikor azt parancsolják, hogy hagyják el a védelmező lövészárkot, és fedezék nélkül támadjanak az ellenségre, „igenis”. Amikor azt mondják, vaduljanak, hogy megfélemlítsék az ellenséget, „igenis”. A kapitány azt mondta nekik, hogy az ellenség fél a néger vademberektől, a kannibáloktól, a zuluktól, ők pedig nevettek. Örülnek, hogy az előttük álló ellenség fél tőlük. Örülnek, hogy elfelejthetik a saját félelmüket. Így aztán amikor bal kezükben a puskával, jobb kezükben a szablyával előugranak a föld gyomrából, őrült arckifejezést öltenek. A kapitány azt mondta nekik, hogy nagy harcosok, ezért örömmel, énekelve öletik meg magukat, egymással versengve az őrületben. Egy Diop nem akarná, hogy azt mondják, kevésbé bátor, mint egy Ndiaye, ezért van, hogy Armand kapitány éles sípszavának parancsára vadakként üvöltve rontanak elő a gödörből. Ugyanígy rivalizálnak a Keïták és a Soumarék. Ugyanígy a Diallók és a Faye-ok, a Kane-ok és a Thioune-ok, a Dianék, a Kouroumák, a Bèye-ek, a Fakolik, a Sallok, a Diengek, a Seckek, a Kák, a Cissék, a Ndourok, a Tourék, a Camarák, a Bák, a Fallok, a Coulibalyk, a Sonkók, a Syk, a Cissokhók, a Dramék, a Traorék. Mind gondolkodás nélkül meghalnak, mert a kapitány azt mondta nekik: „Ti, Fekete Afrika Csokoládéi, ti vagytok a legbátrabbak a bátrak között. Franciaország hálás nektek, és csodál titeket. Az újságok másról sem szólnak, mint a hőstetteitekről!” Úgyhogy örömmel előugranak a föld gyomrából, hogy még jobban lemészároltassák magukat, üvöltve, mint a megveszekedett bolondok, bal kezükben a puskával, jobbjukban a szablyával.

Én, Alfa Ndiaye azonban megértettem a kapitány szavait. Senki nem tudja, mit gondolok, szabadon gondolhatok, amit akarok. Én pedig azt gondolom, amit nem akarják, hogy gondoljak. A kapitány szavai mögött az elképzelhetetlen rejtőzik. A kapitány Franciaországának az kell, hogy vadak legyünk, amikor épp az a jó nekik. Szükségük van a vadságunkra, mert az ellenség fél a szablyáinktól. Tudom, megértettem, ennyire egyszerű. A kapitány Franciaországának kell a vadságunk, és mivel engedelmesek vagyunk, én és a társaim, eljátsszuk a vadembert. Felaprítjuk, megcsonkítjuk, lefejezzük, kibelezzük az ellenség húsát. Az egyetlen különbség a társaim, a tukulorok, a szererék, a bambarák, a malinkék, a szuszuk, a hauszák, a mosszik, a markák, a szoninkék, a szenufok, a bobók és a volofok között, az egyetlen különbség köztük és köztem az, hogy én tudatosan választottam a vadságot. Ők csak akkor tettették magukat, amikor elhagyták a lövészárkot, én pedig csak akkor tettettem, amikor velük voltam a lövészárok védelmében. Amikor magunk között voltunk, nevettem, még hamisan énekeltem is, és tiszteltek.

Amint kikúsztam a lövészárokból, amint üvöltve kivetett magából a föld gyomra, az ellenség jobban tette, ha meghúzta magát. Soha nem mentem vissza rögtön, amikor visszavonulót fújtak. Csak később indultam vissza a lövészárokba. A kapitány tudta, hagyta, és meglepte, hogy mindig mosolyogva jövök vissza. Hagyta, akkor is, ha későn mentem vissza, mert hadi trófeákkal érkeztem a lövészárokba. A vad háború zsákmányaival. A csata végén, a sötét vagy holdfényben úszó éjszakában mindig vittem egy ellenséges puskát, és a hozzá tartozó kezet. A kezet, mely tartotta, a kezet, mely kitisztította, a kezet, mely megzsírozta, a kezet, mely megtöltötte, elsütötte és újratöltötte. Amikor visszavonulót fújtak, a kapitány és a társaim, akik újra élve eltemetkeztek a lövészárkunk nyirkos védelmében, két kérdést tettek fel magukban. Először: „Vajon Alfa Ndiaye élve visszajön közénk?” Másodszor: „Vajon Alfa Ndiaye egy puskával és az azt tartó ellenséges kézzel jön vissza?” És mindig élve mentem vissza a föld gyomrába, a többiek után, volt, hogy ellenséges tűzben, akár esett, akár fújt, ahogy a kapitány mondta. És mindig egy ellenséges fegyverrel és a kézzel, mely tartotta, szorította, kitisztította, megzsírozta, a kézzel, mely megtöltötte, elsütötte és újratöltötte. És a kapitány és az életben maradt társaim, akik a támadások estéjén mindig feltették a két kérdést, örültek, amikor ellenséges lövéseket és kiáltásokat hallottak. Azt mondták: „Jól van, Alfa Ndiaye jön visszafelé. De vajon hozza-e magával a puskát és a hozzá tartozó kezet?” Egy puska, egy kéz.

Amikor visszatértem a trófeáimmal, láttam, hogy nagyon, nagyon elégedettek velem. Félretettek nekem ételt, félretettek nekem egy kis dohányt. Annyira örültek, hogy látnak, hogy soha meg sem kérdezték, hogyan csinálom, hogyan szerzem meg az ellenséges puskát és a levágott kezet. Annyira örültek, hogy visszatértem, hisz kedveltek. Én lettem a totemük. A levágott kezeim megerősítették, hogy túléltek még egy napot. Sosem kérdezték azt sem, mit csináltam a test többi részével. Nem érdekelte őket, hogyan kaptam el az ellenséget. Az sem, hogyan vágtam le a kezét. Csak az eredmény, a vadság érdekelte őket. És együtt nevettek velem a gondolatra, hogy az ellenség velünk szemben egy ideje mennyire retteghet attól, hogy levágják a kezét. Pedig a kapitány és a barátaim nem is tudták, hogyan kapom el őket, és mit csinálok a test többi részével. A negyedét sem sejtették annak, amit műveltem velük, nem sejtették az ellenség félelmének a negyedét sem.

Amikor kilépek a föld gyomrából, szabad akaratomból vagyok embertelen, válok egy egész kicsit embertelenné. Nem azért, mert a kapitány azt parancsolta, hanem azért, mert így gondoltam el, és így akarom. Amikor üvöltve kirontok a föld gyomrából, nem az vezérel, hogy sok ellenséget megöljek, hanem az, hogy egyetlenegyet, a magam módján, nyugodtan, kimérten, lassan. Amikor feljövök a felszínre, puskámmal a bal kezemben, szablyámmal a jobb kezemben, nemigen törődöm a társaimmal. Nem ismerem őket többé. Hullanak körülöttem, arccal a földnek, egyik a másik után, én futok, lövök, és a földre vetem magam. Futok, lövök, és átkúszom a szögesdrót alatt. Lehet, hogy lövöldözés közben véletlenül, igazából akaratlanul megöltem egy-egy ellenséget. Lehet. De a célom a közelharc. Ezért futok, lövök, hasalok le és kúszom, hogy minél közelebb érjek az ellenséghez. Ahogy meglátom a lövészárkukat, már csak kúszom, azután fokozatosan szinte már alig mozdulok. Halottnak tettetem magam. Türelemmel várom, hogy elkapjak egyet. Várom, hogy egy kijöjjön a gödörből. Megvárom az esti pihenőt, a megnyugvást, a lövések végét.

Mindig előmászik egy a bombatölcsérből, ahová bemenekült, hogy visszamenjen a lövészárkába, estefelé, amikor már senki sem lő. A szablyámmal elvágom a térdhajlatát. Nem nehéz, azt hiszi, halott vagyok. Az ellenség nem vesz észre, holttest vagyok a holttestek között. Számára a holtak világából térek vissza, hogy megöljem. Ekkor az ellenség úgy megrémül, hogy fel sem kiált, amikor elvágom a térdhajlatát. Összerogy, ennyi az egész. Lefegyverzem, és betömöm a száját. A háta mögött összekötözöm a kezét.

Néha könnyű. Néha nehezebb. Vannak, akik nem hagyják magukat. Vannak, akik nem akarják elhinni, hogy meg fognak halni, vannak, akik küzdenek. Ilyenkor hang nélkül leütöm őket, hiszen csak húszéves vagyok, és ahogy a kapitány mondja, a természet ereje vagyok. Azután megragadom vagy az egyenruhájuk ujját, vagy a csizmájukat, és óvatosan, kúszva elhúzom őket a senki földjére, ahogy a kapitány nevezi, a két lövészárok közé, a bombatölcsérekbe, a vértócsákba. Akár esik, akár fúj, ahogy a kapitány mondja, megvárom, míg magához tér, türelmesen kivárom, hogy magához térjen az ellenségem, ha leütöttem. Ha az, akit a gödörbe vonszoltam, hagyta magát, abban bízva, hogy megtéveszthet, azt várom meg, míg kifújom magam. Megvárom, míg mind a ketten, együtt megnyugszunk. Közben rámosolygok a holdfényben, hogy ne mocorogjon túl sokat. De amikor rámosolygok, érzem, hogy magában azon gondolkodik: „Mit akar tőlem ez a vadember? Mit fog csinálni velem? Meg akar enni? Meg akar erőszakolni?” Szabadon elképzelhetem, mire gondol az ellenség velem szemben, hisz tudom, megértettem. Az ellenség kék szemét figyelve gyakran a halál, a vadság, az erőszak, az emberevés páni félelmét látom. Látom a szemében, hogy mit mondtak neki rólam, és hogy azt el is hitte, anélkül, hogy egyszer is találkozott volna velem. Azt gondolom, hogy ahogy látja, hogy mosolyogva nézem, arra jut magában, hogy nem hazudtak neki, hogy a holdsütötte vagy hold nélküli éjszakában fehéren világító fogammal élve fel fogom falni, vagy még rosszabbat teszek.

Szörnyű, amikor miután kifújtam magam, levetkőztetem az ellenséget. Amikor kigombolom az egyenruhája felsőjét, látom, hogy elhomályosul az ellenség kék szeme. Érzem, hogy a legrosszabbtól fél. Lehet bátor vagy rémült, merész vagy félős, abban a pillanatban, amikor kigombolom az egyenruháját, aztán az ingét, hogy lemeztelenítsem a hófehér hasát a holdfényben vagy az esőben, vagy a finoman szállingózó hóban, érzem, hogy az ellenség szeme kihuny kissé. Mind egyformák, a magasak, az alacsonyak, a kövérek, a bátrak, a gyávák, a büszkék, amikor látják, hogy a ziháló hasukat nézem, kihuny a tekintetük. Mind egyformák.

Ekkor kicsit magamba fordulok, és Mademba Diopra gondolok. És minden alkalommal hallom a fejemben, ahogy könyörög, hogy végezzek vele, és arra gondolok, hogy embertelen voltam, hogy hagytam, hogy háromszor könyörögjön. Arra gondolok, hogy ez alkalommal emberséges leszek, nem fogom megvárni, hogy az ellenség háromszor könyörögjön, hogy öljem meg. Amit nem tettem meg a barátomért, megteszem az ellenségemért. Emberségből.

Amikor látja, hogy felemelem a szablyámat, az ellenség kék szeme végleg kihuny. Az első alkalommal az ellenség megrúgott, és megpróbált felállni, hogy elmeneküljön. Azóta ügyelek rá, hogy összekötözzem az ellenség bokáját is. Így aztán amint felemelem a szablyát, az ellenség megveszekedetten tekeregni kezd, azt hiszi, elmenekülhet előlem. De ez lehetetlen. Az ellenségnek tudnia kellene, hogy nem menekülhet előlem, olyan szorosak a kötelékei, de még reménykedik. Kiolvasom a kék szeméből, ahogy kiolvastam Mademba Diop fekete szeméből, a reményt, hogy megrövidítem a szenvedéseit.

Meztelen, fehér hasa zihálva emelkedik és süllyed. Az ellenség liheg és üvölt, hangtalanul, hála a szorosan rögzített kötésnek, mellyel betömtem a száját. Néma csendben üvölt, ahogy megfogom a belsőjét, hogy kitegyem az esőbe, a szélbe, a hóba vagy a holdfénybe. Ha ebben a pillanatban a kék szeme nem huny ki végleg, lefekszem mellé, magam felé fordítom az arcát, és egy kicsit nézem, ahogy haldoklik, aztán határozottan, emberségesen elvágom a torkát. Éjszaka mindenki vére fekete.

IV

Isten a megmondhatója, nem telt sok időbe, míg megtaláltam a kibelezett Mademba Diopot a csatamezőn a halála napján. Tudom, megértettem, mi történt. Mademba elmesélte nekem, amikor még nem remegett a keze, amikor még kedvesen, barátian kérte, hogy végezzek vele.

Éppen támadásba lendült az ellenség felé, bal kezében a puskával, jobb kezében a szablyával, épp a támadás, a vadember-komédia közepében volt, amikor belebotlott egy magát halottnak tettető ellenségbe. Lehajolt felé, hogy megnézze, csak úgy menet közben, mielőtt továbbmenne. Megállt, hogy megnézze a halott ellenséget, aki csak tettette a halált. Szemügyre vette, mert valahogy kétségei támadtak. Egy röpke pillanatra. Az ellenség arca nem szürke volt, mint a fehér vagy a fekete halottak arca. Olyan volt, mintha csak a halál komédiáját adná elő. Nincs kegyelem, le kell kaszabolni a szablyával, gondolta Mademba. Nem lehet hanyag. Újra meg kell ölnie ezt a félhalott ellenséget, puszta elővigyázatosságból, hogy ne kelljen majd megbánást éreznie, ha egy ugyanerre jövő bajtársat valami baj ér miatta.

Mialatt a fegyvertársaira, a bajtársaira gondol, akiket meg kell mentenie a félhalott ellenségtől, mialatt elképzeli a támadást, melyet mások ellen, talán ellenem, a mögötte jövő több mint testvére ellen intézhet, mialatt arra gondol, hogy vigyáznia kell a többiekre, magára nem vigyáz. Mademba kedvesen, barátságosan, még mosolyogva mesélte, hogy az ellenség tágra nyitotta a szemét, és egy határozott mozdulattal, lentről felfelé felmetszette a hasát a bajonettjével, melyet a jobb kezében rejtegetett a nagy kabátja szárnya alatt. Mademba még mosolyogva mesélte, hogy becsapta a félhalott ellenség, nyugodtan hozzátéve, hogy semmit sem tehetett. Az elején mesélte, amikor még nem szenvedett nagyon, nem sokkal azelőtt, hogy kedvesen megkért, hogy végezzek vele. Azelőtt, hogy először kért engem, a több mint testvérét, Alfa Ndiaye-t, az öregember utolsó fiát.

Mielőtt Mademba reagálhatott volna, mielőtt bosszút állhatott volna, az ellenség, akiben bőven maradt még életerő, elmenekült, vissza a védvonalai felé. Az első és a második kérése között megkértem Madembát, hogy írja le nekem az ellenséget, aki felmetszette a hasát. „Kék szeme van”, suttogta Mademba, ahogy mellette feküdtem, nézve a fémesen ragyogó eget. Makacskodtam. „Isten a megmondhatója, csak annyit tudok mondani, hogy kék a szeme.” Tovább és tovább faggattam. „Magas, alacsony? Szép, csúnya?” És Mademba minden alkalommal azt felelte, hogy nem az ellenséget kell megölnöm, ahhoz már késő, az ellenségnek szerencséje volt, túlélte. Most már őt, Madembát kell megölnöm, kivégeznem.

De Isten a megmondhatója, nem igazán figyeltem Madembára, gyerekkori barátomra, több mint testvéremre. Isten a megmondhatója, csak arra gondoltam, hogy ki kell beleznem az ellenséget, és nem figyeltem az én Mademba Diopomra. A bosszú hangját hallgattam. Embertelen voltam attól kezdve, hogy Mademba Diop másodszor könyörgött: „Felejtsd el a kék szemű ellenséget! Ölj meg végre, nagyon szenvedek. Egyidősek vagyunk, egy napon metéltek körül. Nálam laktál, a szemed láttára növekedtem, a szemem láttára növekedtél. Úgyhogy kinevethetsz, sírhatok előtted. Bármit kérhetek tőled. Több mint testvérek vagyunk, hisz testvérnek választottuk egymást. Kérlek, Alfa, ne hagyd, hogy így haljak meg, kifordult belekkel, emésztő fájdalom szaggatta hassal! Nem tudom, magas-e vagy alacsony, szép-e vagy csúnya a kék szemű ellenség. Nem tudom, fiatal-e, mint mi, vagy apánk korabeli. Szerencséje volt, megmenekült. Most már nem fontos. Ha a testvérem vagy, gyerekkori barátom, ha az vagy, akinek mindig ismertelek, akit úgy szeretek, mint anyámat és apámat, másodszor is könyörögve kérlek, vágd el a torkom! Szórakoztat hallani, hogy sírok, mint egy kisgyerek? Látni, hogy szégyenletesen elhagy a méltóságom?”

Megtagadtam a kérését. Ó! Megtagadtam. Bocsáss meg, Mademba Diop, bocsáss meg, barátom, több mint testvérem, amiért nem a szívemmel hallgattalak! Tudtam, értettem, hogy nem a kék szemű ellenség felé kellett volna fordítanom az elmém. Tudom, megértettem, nem lett volna szabad arra gondolnom, ami bosszút követelt a sírásod, a jajgatásod átjárta agyamban, miközben még meg sem haltál. Egy erőteljes, parancsoló hangot hallottam, mely arra kényszerített, hogy figyelmen kívül hagyjam a szenvedésed: „Ne öld meg a legjobb barátodat, több mint testvéredet! Nem veheted el te az életét! Ne tekintsd magad Isten kezének! Ne tekintsd magad a Sátán kezének! Alfa Ndiaye, oda tudnál-e állni Mademba apja és anyja elé, tudva, hogy te ölted meg, te végezted be a kék szemű ellenség munkáját?”

Nem, tudom, megértettem, nem lett volna szabad a fejemben harsogó hangra hallgatnom. El kellett volna hallgattatnom, amíg még nem volt késő. Időben el kellett volna kezdenem magam gondolkodni. Végeznem kellett volna veled, Mademba, barátságból, hogy ne sírj, ne hadonássz, ne tekergőzz tovább, megpróbálva visszatenni a hasadba, ami kijött belőle, levegő után kapkodva, mint egy frissen kifogott hal.