A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Geezer Butler: Into the Void: From Birth to Black Sabbath – and Beyond

Dey Street Books, New York, 2023

Fordította Bus András

Copyright © Terence Butler, 2023

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Bus András, 2024

Borítófotó © Ross Halfin

Minden jog fenntartva

James és Mary Butler emlékének

Köszönet a rajongóknak és a követőknek,
akik nélkül teljesen másképp alakult volna az életem.

TARTALOM

A szerző megjegyzése

Prológus

1. Csupa hetes

2. Jézus, Mária és József

3. Valami a küszöbön

4. Előérzetek

5. Irány Amerika

6. Terheléspróba

7. Félelem és rettegés

8. Menny és pokol között

9. A csőcselék uralma

10. Jöhet bármi

11. Hánykolódás

12. A mélypont

13. A vég kezdete

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

1971 szeptemberének egyik reggelén két hölgy várt a buszra az astoni Victoria Roadon, ahol megszülettem és felnőttem. Mrs. Bagley és Mrs. Heath egyszer csak arra lett figyelmes, hogy egy zöld színű, fodros ruhába öltözött nő áll az út közepén. Aztán megpillantották a buszukat is – egyenesen az alak felé tartott. Kővé dermedtek a rémülettől. Csakhogy abban a pillanatban, amikor a jármű elütötte volna, a nő eltűnt.

Amikor pár hónappal később – ezúttal az esti órákban – egy bizonyos Mrs. McFarlane haladt el ugyanott, egy sárgászöld ruhát viselő nő jelent meg mellette minden előzmény nélkül, majd átsietett az úttesten, és a túloldali járdához érve köddé vált. Mint utóbb kiderült, évekkel korábban éppen azon a helyen gázolták halálra az Aston Cross-i Filmszínház egyik jegyszedőnőjét, amikor át akart kelni a Victoria Roadon. Astonban állandóan furcsa dolgok történtek. Logikus tehát, hogy a Black Sabbath is ott alakult meg.

PROLÓGUS

Nemrég elküldött nekem az egyik barátom egy gyűrött, szamárfüles fotót életem első fellépéséről. 1965-öt írtunk, a helyszín az erdingtoni templom plébániaterme volt, én pedig John Lennon beállását utánozva pengettem a gyönyörű, piros Hofner Colorama gitáromat.

A fényképen látható kölyök ma már a hetvenes éveiben jár. A haja ősz, a Hofner Coloramája pedig valószínűleg egy régiségüzletben kötött ki, vagy valamelyik régi cimborája padlásán rozsdásodik. Hatvan év telt el egyetlen szempillantás alatt. Hogy a pokolba történhetett? Visszatekintve szinte felfoghatatlannak tűnik az események alakulása.

Aki olyan sokáig tagja egy rock and roll zenekarnak, mint én, az rendszerint rengeteg drámát él meg. A hetvenes és a nyolcvanas évek rock and roll zenekarai egyenesen 11-ig tekerték a drámakapcsolót. A Black Sabbathban játszani olyan volt, mint egy szappanoperában szerepelni.

Kisebb csoda, hogy az eredeti felállásból mind a négyen túléltük a hetvenes éveket, arról nem is beszélve, hogy még most is megvagyunk mindannyian. Annyi piát és drogot termeltünk be, amennyi egy kisebb ország teljes lakosságának is becsületére válna. A zenekritikusok évtizedekig próbáltak földbe döngölni minket. Olyan sok tagcserénk volt, hogy néha azt sem tudtam, melyik együttesben játszom. Milliókat kaszáltunk, majd el is vesztettük az egészet, hogy aztán visszataláljunk ahhoz, amihez a legjobban értünk, és újra megkeressük a pénzt. Némelyik lemezünk nagyszerűen sikerült, és raklapszám fogyott, némelyik nem lett annyira jó. A staffordshire-i Lichfieldtől az új-zélandi Aucklandig mindenhol taroltunk élőben, időnként viszont olyan nevetségesek voltunk, hogy Spinal Tap-i mélységeket súroltunk. Rettenetes dolgokat mondtunk egymásra, rettenetes dolgokat műveltünk egymással – némelyik húzásunk nem állt messze attól sem, hogy bűncselekmény legyen –, és úgy harcoltunk, mint a sebzett állatok.

Annál jobb érzést viszont elképzelni sem lehet, amikor teljes fordulatszámon pörögtünk – és többnyire teljes fordulatszámon pörögtünk. Ozzy eszelős arckifejezéssel énekelt és tapsolt, ahogy egyedül ő tud, Tony keze alól egymás után gördültek elő a kolosszális riffek, Bill dobolásától az egész zenekar játéka lüktetett, én meg morgattam a basszusgitáromat. Négy gyerekkori barát állt ott a munkásnegyedből, akik olyan közel kerültek egymáshoz, mint a testvérek, és azt csinálták, amiért a többség a fél karját odaadná (leszámítva persze a zenészeket). Négy fantaszta, akiket kezdettől fogva leírtak, ők azonban visszavágtak a kritikusoknak, és rajongók millióit őrjítették meg.

Ezért voltam egészen a legutolsó koncertig minden áldott alkalommal ugyanaz a boldog kölyök a színpadon, aki azon a fekete-fehér fotón látható. Rengeteg bosszúsággal járt, de akkor sem találhattam volna jobb munkát magamnak. Én legalábbis fogadni mernék, hogy nem tud jobbat mondani az olvasó. „Rocket engines burning fuel so fast, up into the night sky they blast.”1 Ez a két sor tökéletesen összefoglalja a Black Sabbathot – habár azt csak egy őrült jósolhatta volna meg, hogy ilyen sokáig tart majd az a bizonyos üzemanyag.

1. CSUPA HETES

ASTON

Hatéves koromban, valamikor 1955 táján látogatóba jött hozzám a jövő.

Az igazak álmát aludtam, de egyszer csak furcsa derengésre ébredtem. Ahogy kinyitottam a szemem, azt láttam, hogy egy gömb forog közvetlenül a fejem felett. „Now from darkness, there springs light.”2

Belebámultam a gömbbe, és egy férfit pillantottam meg valami pódiumféleségen. Hosszú haja volt, a lábán ezüstszínű csizma, és gitározott. Azelőtt csak az iskolában láttam színpadot, azt pedig kizárólag betlehemezéshez használtuk. Fogalmam sem volt, hogy néz ki egy gitár, pláne egy olyan, amelyen egy hosszú hajú, ezüstszínű csizmát viselő férfi játszik. Akkoriban még nem volt tévénk, az angol napilapokban pedig finoman szólva sem hemzsegtek a popsztárok.

Talán egy percig lebeghetett ott az a gömb, aztán beröppent a kandallóba, és eltűnt a kéményben. Így elmesélve olyan ez az egész, mint valami lidércnyomás, és bizonyára sok gyereket halálra is rémített volna, nekem azonban még csak furcsának sem tűnt. Hamarosan vissza is aludtam.

Lehet, hogy most azt mondja magában az olvasó: Az ördögbe, én abban a hitben éltem, hogy Geezer volt a józan ész a Black Sabbathban. Mégis hogyan támadt volna látomása az ötvenes években egy birminghami munkáscsalád gyermekének arról, hogy a sors rocksztárnak szánja? Hiszen akkor még nem is léteztek rocksztárok. Nos, én akkor is pontosan ezt láttam. És nem is csak akkor egyszer.

Amikor órákkal később felébredtem, a házban még mindig síri csend honolt. A felmelegített tégláról, amelyet forró vizes palack helyett használtam, letekeredett a törölköző, és ahogy hozzáértem a lábammal, olyan hideg volt, mint egy jégtömb. (Ha valaki nem érti, miről van szó: a mamám esténként felhevített a sütőben egy téglát vagy egy vasdarabot, aztán rongyba vagy törölközőbe bugyolálta, és betette az ágyamba, hogy átmelegedjen tőle, ugyanis nem volt központi fűtésünk. Viszont ha a rongy meglazult, miután bedugták a csomagot a paplan alá, üvöltve ébredt az ember, mert megégette a lábát.) Az ágyam mellett lógott a falról a dohtól meglazult tapéta, és összecsíptek a poloskák, amelyek úgy jelentek meg az éjszaka közepén a semmiből, mint egy aprócska, lesből támadó hadsereg. Ha összenyomtam egyet, a vérem a falra fröccsent. (Folyamatosan harcoltunk a kis gazfickók ellen egy Flit nevű rovarirtóval is, de alighanem többet ártott nekünk, mint nekik.) Az igazat megvallva elég komor reggel volt. A jövő viszont egész ígéretesnek tűnt a gömb alapján. Akármit is akart jelenteni, amit láttam.

A lebegő gömböktől és a rocksztárságról szóló rejtélyes álmoktól eltekintve általában is meglehetősen kemény dolog volt a második világháború utáni Birminghamben felnőni. Az Aston nevű belvárosi kerületben laktunk, amely még addigra sem épült újjá a bombázások után. A Luftwaffe nagy figyelmet szentelt Birminghamnek, a mi otthonunk a Victoria Road 88. alatt pedig csak néhány mérföldre volt a Castle Bromwich-i Spitfire-gyártól, ahogyan az ICI és a Kynoch üzemeitől is, ahol vegyi anyagokat és lőszert állítottak elő. Meg is rongálta a tetőnket egy bomba, de ezzel még mindig olcsón megúszta az épület – az utcasarkon két lakóházat és egy üzletet a földdel tett egyenlővé a robbanószerkezet, miután becsapódott.

Ennek a háznak az utcafronti hálószobájában születtem meg 1949. július 17-én. Húsz évvel később ugyanabban a helyiségben ébredtem a „Behind the Wall of Sleep” szövegével és basszusriffjével a fejemben. A dal végül a Black Sabbath első lemezén jelent meg.

Hetedik gyermek hetedik gyermeke voltam, és 1949 hetedik hónapjának tizenhetedik napján, hét perccel éjfél előtt jöttem világra. Az érkezésem másnapján az egyik nővérem, Eileen megpróbált kidobni a háló ablakán. Mivel ötéves lévén egészen addig ő volt a család legkisebb tagja, dührohamot kapott a féltékenységtől. Isten tudja csak, mit tett volna, ha a mama még több gyereket szül.

A szüleim, James és Mary, Dublinból származtak, és Maura nővérem meg két bátyám, James és Patrick is ott született. A legidősebb lánytestvérem, Sheila viszont még Aldershotban látta meg a napvilágot – apám akkoriban ott állomásozott a brit hadsereggel –, míg Eileen és a harmadik fivérem, Peter hozzám hasonlóan Astonban.

Apám tizenöt éves korában megszökött otthonról, mert a nagyapám rettentő szigorú ember volt, és gondolkodás nélkül osztogatta a veréseket. Tizennyolc évesen aztán a papa csatlakozott a Királyi Skót Gyalogezredhez, hogy a húszas években és a harmincas évek elején Indiában és Egyiptomban szolgáljon, végül pedig Astonban telepedjen le. Intelligens ember volt, és elképesztően sokat látott – az 1916-os ír felkeléstől és a brit hadsereg írországi „inváziójától” a katonaévein át egészen addig, hogy a második világháborúban tartalékos tűzoltóként szolgált. Hosszan tudott beszélni bármilyen témáról, főleg a történelemről és a földrajzról. De lehettek akármekkora hősök és akármilyen jó eszű emberek, a hozzá hasonló, munkásosztálybeli veteránoknak nem volt sok lehetősége. Így aztán egy Tube Investments nevű műszaki vállalatnál kötött ki, és acélcsöveket csomagolt, amelyeket a világ minden tájára exportáltak.

A papa halálra dolgozta magát. Mindennap hullafáradtan jött haza, megvacsorázott, és még nyolc előtt lefeküdt aludni. Harminc év alatt egyetlenegyszer maradt ki a munkából, amikor felszakadt a nyombélfekélye, és azonnal kórházba szállították. Negyedszázadnyi szolgálati idő után a Tube Investments megajándékozta egy arany karórával. Nem Rolex volt ugyan, de azért elég drága darab. A papa túl hivalkodónak tartotta, és soha nem vette fel.

A mama a hetedik volt kilenc testvér közül, és egy szegény dublini családban nőtt fel a brit hadsereg és az Írország lakóit terrorizáló különítményesek, a Black and Tanek rémuralma alatt. Miután befejezte az iskolát, dajka lett, majd 1929-ben hozzáment a papához. Hihetetlen nő volt, aki mindig makulátlan tisztaságot tartott a házban, és állandóan főzött – persze annyi éhes száj mellett nem is nagyon maradt más választása. Mielőtt széles körben hozzáférhetővé vált a szén, rendszeresen eltolt a babakocsimban a helyi gázgyárhoz, ami úgy két mérföldre lehetett tőlünk, és miután megtöltött egy zsákot koksszal (nem, most nem a fehér porra kell gondolni), kivett, a helyemre tette a csomagot, és kézben vitt haza. Sosem volt sok pénzünk, de semelyikünknek nem kellett kihagynia egyetlen étkezést sem, a mama pedig mindig gondoskodott arról is, hogy új ruhákban járjunk, és tiszták, rendezettek legyünk.

A papához hasonlóan ő sem ivott soha alkoholt, az életét pedig a szigorú munkarend és a vasfegyelem határozta meg. Minden pénteken megpucolta a ház összes ablakát – én meg egyszer kettőt is betörtem egy hét alatt a focilabdámmal. Még mindig fel tudom idézni, hogy csípett a papa bőröve, amelyhez akkor nyúlt, ha nagyon rossz voltam. De nem tűrte a lehetetlenkedést a mama sem: egy nap, amikor sírva mentem haza, mert egy nagyobb kölyök megvert, visszaküldött azzal, hogy „tángáljam el alaposan”. Így is tettem, és ezzel kivívtam a helyi gyerekek tiszteletét.

A mama csak egyszer vert meg büntetésből, azzal a pálcával, amelyet arra az esetre tartogatott, ha valamelyikünk kezelhetetlenné válna. Akkoriban ez még így ment – ha megütött az édesanyád, tudtad, miért kaptad. És egészen biztosan nem kérdőjelezted meg a dolgot. Nem is kívánhattam volna jobb szülőket magamnak. Végtelenül szeretetteljes, boldog gyerekkort köszönhetek nekik.

Aston igazi munkáskerület volt, amelyet túlnyomórészt viktoriánus sorházak alkottak, és azt hiszem, inkább dickensi, mintsem modern életet éltünk. A tejet és a kenyeret lovas kocsin hozták (Aston utcáin alig néhány autó járt csak, bicikliből pedig annál is kevesebb akadt). A kenyér forrón és ropogósan érkezett a házhoz – azóta sem ettem jobbat. Mivel Nagy-Britannia még mindig csak próbált talpra állni a háború után, a többi élelmiszert ötéves koromig, 1954-ig jegyre adták. De ha nem kap az ember nyalánkságokat – vagyis csokoládét, cukorkát és minden mást, ami a mai gyerekeknél már elvárás –, hiányolni sem tudja őket.

Nagykamasz koromig szinte kizárólag az időnkénti dublini kirándulások és vakációk alkalmával hagytam el Astont. Kis túlzással a kerület jelentette számomra az egész világot, de nekem ez így tökéletesen meg is felelt. Mivel senki sem élt bőségben, mindenki odafigyelt mindenkire, és soha nem leskelődtünk irigykedve a kerítés fölött. Aston a virágzó birminghami kerületek közé tartozott, nagyszerű könyvtárral, parkkal, sportpályákkal, több templommal és iskolával, számos kocsmával, üzlettel és mozival. A Hódítók a Marsról volt az első film, amit láttam. A mama vitt el rá a helyi filmszínházba, és a mai napig az az egyik legnagyobb kedvencem. Később minden héten elmentem megnézni a Flash Gordon-sorozatok újabb epizódjait is – nem csoda, hogy annyira lenyűgözött minden, aminek köze volt az űrhöz.

Az Aston Hippodrome rengeteg nagy sztárt látott vendégül, köztük Stant és Pant, valamint Judy Garlandot is. És még egy pompás tizenhetedik századi kúriánk is volt: Aston Hallnak hívták, a Holte család lakott benne, és az angol polgárháborúban parlamentarista csapatok ostromolták, a Luftwaffénak viszont valahogy nem sikerült eltalálnia. A nagyszerű amerikai író, Washington Irving is ott szállt meg 1921-ben, amikor a Bracebridge Hall című kötetén dolgozott.

Ami pedig ennél is fontosabb, Aston rengeteg munkalehetőséget kínált, többek között a híres HP-szószt gyártó üzemben és az Ansells sörfőzdében. Fényűzőnek nem lehetett nevezni a kerületet, és az is biztos, hogy néha kemény hely tudott lenni, de minden megvolt benne, amit kívánhatott az ember. Nagyon szerencsésnek tartom magam, hogy ott nőhettem fel.

A házunk kifejezetten tágas lett volna, ha nem nyolcan élünk benne még azután is, hogy Sheila 1951-ben megházasodott és elköltözött. A három bátyám az utcafronti hálószobában aludt, a mama és a két nővérem a középsőben, mi meg a papával a hátsóban. Nem volt telefonunk, sem meleg vizünk vagy fürdőszobánk. Konnektorokat csak a földszintre szereltek be. Még ott állt a házban az eredeti, viktoriánus kandalló is, amelynek legalább nyolcvanévesnek kellett lennie. Hatalmas, fekete, öntöttvas darab volt, mindkét oldalon tűzhellyel, amelyekben gesztenyét, krumplit és pudingot sütöttünk. Volt egy egész tisztességes méretű udvarunk is széntárolóval meg egy másik helyiséggel, ahol a régi, Viktória korabeli lakók a lovak abrakját tárolták. Ha esett az eső, ott játszottam a lomok között. Néha meztelen nőket ábrázoló képekre is bukkantam, amelyeket minden bizonnyal a bátyáim rejtettek oda. Ha a mama vagy a papa talál rájuk, szörnyethalnak a döbbenettől.

Fürdésre heti egyszer került sor. Berángattuk a kertből a bádogkádat, aztán vizet melegítettünk a gáztűzhelyen és a rézbojlerben. Kiskorunkban a nappaliban, a kandalló előtt fürödtünk, amikor pedig nagyobbak lettünk, a konyhában, ahol jobban félre lehetett vonulni. Legalábbis elvileg. Az egyik este, amikor épp Maura tisztálkodott odakint, beszorult az egyik üveggolyóm a konyhaajtó alá, és miközben kipiszkáltam, végignéztem, ahogy a nővérem kiszáll a kádból. Miután – immár megtörölközve és felöltözve – visszatért a nappaliba, megkérdeztem tőle, miért tart kefét a lába között. Hát igen, még csak hatéves múltam.

Nekünk akkora szerencsénk volt, hogy saját vécé tartozott a házunkhoz kint az udvaron, de akadtak szomszédjaink, akik többen osztoztak egy mellékhelyiségen. Amikor megtudtam, hogy egyeseknél bent van a toalett, elborzadtam az undortól. Ezt most úgy kell érteni, hogy ők a lakásukban kakilnak? Nem mintha a saját vécé akkora luxus lett volna, télen ugyanis rohadt hideg tudott lenni. És vécépapírunk sem volt. Az újságot használtuk helyette, miután mindenki kiolvasta. A vasárnap megjelenő helyi focilapot rózsaszín papírra nyomták, aminek egy kicsit puhább volt a tapintása, úgyhogy aznap nyílt a legkiválóbb lehetőség arra, hogy kiürítse az ember a beleit. Ha pedig még képet is közöltek benne a Birmingham City vagy a West Brom valamelyik játékosáról, hogy abba töröljem a fenekemet, hát annál kellemesebb volt a dolog.

AZ AVFC

Akkoriban az astoniak az Aston Villának szurkoltak. Semmi ha, semmi de. Némelyik mai astoni gyerekkel ellentétben mi nem lettünk a Manchester United, a Liverpool vagy a Chelsea drukkerei, csak mert nekik több a pénzük, és nyernek ezt-azt. És egészen biztosan nem szorítottunk a Birmingham Citynek. Az a csapat a rettegett „söpredék” volt a város rosszabbik feléről. Annyit mondjuk el kell ismernem, hogy az ottani szurkolótábor jóban-rosszban kitart a klubja mellett – márpedig nagyrészt rosszban kell kitartania. De ki merem jelenteni azt is, hogy a Birmingham City szégyent hoz a városra.

Következzen egy rövid lecke azok kedvéért, akik nem jártasak a fociban. Az angol szervezett futball korai éveiben a Villa valóságos úthenger volt: 1886 és 1920 között a csapat hat bajnoki címet és hat FA-kupát nyert. Állítólag Viktória királynő is nekünk szurkolt, akárcsak manapság Vilmos herceg. Amikor feltűntem a színen, még mindig a Villa neve mellett állt a legtöbb kupagyőzelem, és rajtunk kívül csak egy klub tudta megnyerni ugyanabban az idényben a bajnokságot és a kupát is. Olyan volt nekem akkoriban a csapat, mint egy második vallás a katolicizmus mellett. Mára pedig a Villa maradt az egyetlen vallásom.

A Holte Enden állók üvöltése elhallatszott a Villa Parktól a házunkig. Ez a lelátó akkoriban még fedetlen volt, és körülbelül húszezer szurkoló fért el rajta. Egy kisgyereknek meghatározó élmény heti rendszerességgel hallani azt a lármát. Arra is emlékszem, amikor az 1950-es években felszerelték az egész környék fölé fénykoszorút vonó reflektorokat: mintha csak egy űrhajó landolt volna az utca végében. Amikor a Villa otthon játszott, én is a labdámat rugdostam hátul az udvaron a border collie-nkkal, Scamppel, ha pedig gólt szerzett a csapat, és szökőárként tódult felénk a szurkolók bömbölése, azt képzeltem, hogy értem ujjonganak.

Hétéves koromban, 1957-ben a Villa bejutott az FA-kupa döntőjébe, a papa pedig fogta magát, és vett egy aprócska, fekete-fehér tévét, hogy meg tudjuk nézni a meccset. Teljesen esélytelenül indultunk neki a mérkőzésnek, ugyanis az ellenfelünk, a Manchester United játszi könnyedséggel húzta be a bajnoki címet, és a sztárjátékosuk, Duncan Edwards a korszak David Beckhamje volt. A készülékre költött összeg azonban így is bölcs kiadásnak bizonyult, ugyanis a hősöm, Peter McParland két góljával a Villa 2-1-es győzelmet aratott, és rekordot döntve hetedszer is megszerezte a trófeát. (Már megint ez a különleges szám: a hetes!)

A nővérem aznap ágyban feküdt mandulagyulladással, ezért a mama elküldött a boltba, hogy vegyek neki egy cső Smartiest és egy üveg Lucozade-et – ezt az aranyszínű, szénsavas üdítőitalt akkoriban valamiféle mindent gyógyító csodaszernek tartották az Egyesült Királyságban –, én azonban ahelyett, hogy a testvéremnek adtam volna a nyalánkságokat, megtartottam őket magamnak. Azóta minden kupadöntőt úgy nézek, hogy Lucozade-et iszom, és Smartiest (pontosabban a Smarties vegán változatát) eszem.

Hétéves koromtól eljárhattam a meccsekre a barátaimmal, sőt akár egyedül is. Mindössze egy shillingbe (öt pennybe) került feljutni a Holte Endre, ha pedig nem volt annyim, bementem ingyen a félidőben. Az utolsó sípszó után mindig átugrottam a kapu mögötti alacsony kerítésen, átvergődtem a sűrű, ragadós sártengeren – fogalmam sincs, hogyan játszottak abban a dagonyában –, és megveregettem Peter McParland hátát. Szegény öreg Peter alig várta, hogy megszabadulhasson tőlem, erre mérget mernék venni.

Akkoriban még nem választották külön a nézőket, vagyis nyugodtan el tudott vegyülni az ember az ellenfél szurkolóival, és gond nélkül lehetett dumálgatni is velük. A hatvanas évektől viszont egyre veszélyesebbé vált a meccslátogatás. Először a Manchester United drukkerei váltak ismertté az erőszakosságukról. Miután megvertük őket az 57-es kupadöntőben, elkezdtek „Utáljuk a Villát” feliratú kitűzőket viselni a Villa Parkban, majd egy szombat délután arra lettem figyelmes, miközben a szokásos helyemről, a kapu mögül néztem a mérkőzést, hogy több száz United-szurkoló indul meg a Holte End felé. Pár perccel később a mellettem álló pasas összeesett. Egy sörösüveg találta el, csak úgy dőlt a fejéből a vér. Egyik pillanatról a másikra záporozni kezdtek a palackok, a Villa-drukkerek meg úgy hullottak, mint a legyek. A rendőrök gyorsan közbeléptek, de az aznap esti újságok szalagcímei mind a United-tábor gyalázatos viselkedéséről szóltak. Felütötte a fejét a futballhuliganizmus, és soha többé nem is tűnt el. Ott volt például az az eset is, amikor a Nottingham Foresttel játszottunk: a kezdés előtt az ellenfél szurkolói lerohanták a Villa-drukkereket a Trent hídon, és nekiálltak behajigálni őket a folyóba. (Nekem a sors kegyelméből sikerült megúszni a fürdőzést, és kicsivel a kezdés után beslisszanni a stadionba.)

Két évvel azután, hogy hetedszer is megnyertük az FA-kupát, a Villa kiesett az első osztályból, ahogy akkoriban hívták a Premier League-et. Moziban voltam aznap a papával, és pont arra értünk haza, hogy bemondták a hírt a rádióban. Elsírtam magam, és másnap reggelig abba sem hagytam a zokogást. A Villával kapcsolatos legrosszabb élményemben viszont nem kapott szerepet sem verés, sem kiesés. Máig emlékszem a dátumra: 1959. november 14-ét írtunk. A Villa a Charlton Athletic ellen játszott, és úgy volt, hogy a stadion felé menet összeszedem a barátomat, Francis Egant is. Csakhogy amikor elindultunk volna Franciséktől, az apja behívott minket a házba.

– Mi lenne, ha megspórolnátok azt az egy shillinget, és segítenétek nekem kifesteni a nappalit?

Nem akartam hinni a fülemnek. Hogy kihagyjak egy Villa-meccset? Kihagyjam a lehetőséget, hogy lássam, amint a hőseim, Peter McParland és Gerry Hitchens felforgatják a pályát? Szó sem lehetett róla. Francis apja azonban egyre csak erősködött, hogy úgyis unalmas lesz a találkozó, sőt az is lehet, hogy 0-0-lal végződik majd, végül pedig közölte, hogy igazából szívességet tesz nekünk. Tudtam, mire megy ki a játék. Ha nem engedelmeskedünk neki, valószínűleg eltilt a legjobb barátomtól, Francist meg elveri. Így hát igencsak vonakodva, de szót fogadtam.

Míg festettünk, hallottuk, hogy a stadionban egyik üdvrivalgás követi a másikat – még a szokásosnál is nagyobb volt a lárma. Mi a fene folyhat odaát? Hazafelé megkérdeztem egy Villa-szurkolót, hogy mi lett a vége.

– Tizenegy-egy – felelte felemelt hüvelykujjal és széles vigyorral az arcán.

Az volt a Villa történetének egyik legnagyobb győzelme. A hajamat téptem a dühtől. Mondanom sem kell, a barátságunk Francisszel soha többé nem volt a régi. Még most is belesajdul a szívem, ha eszembe jut az a nap.

ÁLLATOK

Sajnos én magam nem voltam túl jó a fociban. Az iskola csapatába csak néhányszor válogattak be, és valószínűleg a drága öreg Scamp is jobban védett nálam. Őt a hetedik születésnapomra kaptam, és a hosszú, kalandos csavargásaink során elválaszthatatlanok lettünk. Jobban megszerettem, mint bármelyik kétlábú barátomat.

Akkoriban még szokás volt hagyni, hogy a kutyák egyedül kóboroljanak az utcán, Scamp pedig az egyik este rettenetes szenvedések között ért haza, ugyanis valaki leöntötte savval. Lyuk égett a hátába, úgyhogy elrohantunk vele a helyi állatorvoshoz, és a szüleim ott is hagyták a megtakarításaik egy jelentős részét a kezelésére. Hónapokba telt, mire begyógyult a seb, és hatalmas, jól látható heg maradt utána, mert azon a területen nem nőtt ki többé a szőre. Pár nappal a támadás után a helyi újságban cikk jelent meg egy gyáva alakról, aki savat locsolt valakire. A pasas azt is bevallotta, hogy egy kutyán próbálta ki a dolgot. Remélem, rettenetes élete volt.

Az otthonunk hemzsegett a háziállatoktól. A rongyszedő, aki azt kiáltozta a környéket körbejárva, hogy „bármilyen ócskavas, bármilyen ócska rongy”, minden fölösleges holmiért adott egy kiscsirkét, de volt egy nyulunk és egy aranyhalunk, több tüskés pikónk és ebihalunk, sőt még egy teknősünk is, amelyet a ház hátsó bejáratánál találtam. Folyton elszökött, és átkóborolt a helyi kocsmába, de sosem engedték be – pedig a White Swanban nem problémáztak semmin. Leginkább azonban Scamp volt az oka, hogy az 1950-es évek Astonjában szokatlan módon vegetáriánussá váltam.

Kiskoromban nem tudtam, honnan származik a hús, egyszerűen csak ott volt a tányéromon (a mama ugyan ritkán ette meg, de nekünk elkészítette). Egy nap azonban belevágtam egy húsdarabba, és vér buggyant elő belőle.

– Honnan jön ez a hús? – tettem fel a kérdést a mamának.

– Egy állat testéből – felelte.

Elképzelni sem tudtam volna gusztustalanabbat. Ki akarná megenni egy halott élőlény rothadó maradványait? És mi a különbség Scamp meg egy disznó vagy egy marha között? Azóta nem nyúltam húshoz.

„ALRIGHT, GEEZER?”

Remekül kijöttem a testvéreimmel, de a többségük túl idős volt ahhoz, hogy játszani tudjak velük, Jimmyt és Paddyt pedig nem is nagyon láttam az ötvenes évek elején, mert behívták őket kötelező sorkatonai szolgálatra. Geezernek viszont így is Jimmy miatt becéznek – az igazi nevem egyébként Terence –, aki egy csomó cockney-val szolgált együtt, és amikor hazajött eltávra, hirtelen mindenkit geezernek szólított (ha a londoniak meg akarják kérdezni egymást, hogy „Mi újság, öregem?”, azt mondják: „Alright, geezer?”). Minthogy én akkor még csak hétéves lehettem, és felnéztem Jimmyre, magam is elkezdtem mindenkit geezernek hívni.

Jimmy imádott verekedni. Egyszer csurom véresen, monoklikkal a szeme alatt jött haza a kocsmából szombat este.

– Jaj, ne, elvesztetted a bunyót? – kérdeztem.

– Nem, a másik csávó kórházban van – hangzott a felelet.

Jimmy emellett a katonaéletet is imádta, és be akart lépni a Különleges Légi Szolgálathoz, ismertebb nevén az SAS-hez, de amikor a kiképzés során ki kellett volna vetnie magát egy toronyból – az ejtőernyős ugrásokat szimulálták így –, kiderült, hogy tériszonya van.

Ami Paddyt illeti, őt 1956-ban Afrikába küldték, hogy részt vegyen az Egyiptom ellen indított brit–francia–izraeli invázióban, azaz a szuezi válságban. Akkor láttam először sírni a mamát. Paddy mesterlövész volt, és különleges kiképzést kapott, Egyiptomból hazatérve pedig ki is tüntették, de a medált egy fiók mélyére süllyesztette, ahonnan soha többé nem került elő. A különleges kiképzésének viszont csak lett valami haszna, ugyanis amikor egy este rárontott két alak, hogy kirabolják, úgy küldte földre őket két gyors mozdulattal, hogy utána csak nyöszörögni tudtak.

A család második legkisebb fiú tagja, Peter nem volt alkalmas a sorkatonai szolgálatra, mert egy gyerekkori balesetben részleges halláskárosodást szenvedett mindkét fülére. Így hát inkább Teddy Boy lett belőle, és azzal foglalta el magát, hogy felfordulást csinált Birmingham utcáin. Minden ruhája fekete volt a felöltőjétől a csőnadrágján és a vastag talpú cipőjén át az amerikai nyakkendőjéig, a zakója hajtókáiba pedig borotvapengéket varratott, hogy ha valaki meg akarja ragadni a gallérjánál fogva, miszlikbe vágja az ujját. Sőt, volt még egy meghosszabbított belső zsebe is, amelyben nyolccentis ólomdarabbal megtoldott gumibotot és legalább három rugós kést hordott. Az egyik dublini rokonlátogatásunk alkalmával egy szellemes ír pasas így kiáltott fel, amikor meglátta:

– Nézzenek oda! Nyaralni megy a halál!

Mindenki szakadt a nevetéstől – még maga Peter is elmosolyodott. Valójában azonban fején találta a szöget az öregúr, mert Peterben és bennem is morbid vonzalmat keltett a halál témaköre.

Mivel alig néhány év telt csak el a második világháború óta, és a szüleimnek meg a testvéreimnek mindent túl kellett élniük a légiriadóktól a valódi éhezéstől nem sokban különböző jegyrendszeren át a furcsa vidéki családokkal közös életig a kitelepítések idején, otthon tapintani lehetett a zaklatottságot – és nem segített a helyzeten Paddy kényszerű részvétele a szuezi válságban meg a nukleáris holokauszt miatti hidegháborús rettegés sem. A ház tele volt légpuskákkal, légpisztolyokkal, késekkel és bajonettekkel, sőt még egy revolverünk is volt, amelyet a rézbojler alá rejtve találtam meg a konyhában. Ezek a fegyverek mind a háborúból, az inváziótól való félelem idejéből maradtak meg.

Egyszer elém került a The Camp on Blood Island című film plakátja, amelyen egy japán katona arra készül, hogy lefejezzen valakit. Más gyerekeknek valószínűleg felfordult a gyomra a képtől, én viszont furcsamód izgalmasnak éreztem a fenyegető erőszakot. El is játszottam, hogy japán katona vagyok, és egy bajonett segítségével lefejezéseket mímeltem. A mutatványt egy farönk tette teljessé, amelyre a képzeletbeli áldozat lehajtotta a fejét.

Egyszer valamelyik bátyám elküldött a benzinkútra petróleumot venni a hálószobai kályhához, én meg gázmaszkban és német sisakban állítottam oda. Az eladó rettenetesen kiakadt.

– Tudod te, hányan haltak bele a környékről, hogy ezek ellen harcoltak? Vedd le azt a sisakot!

Peter a nácik és Hitler bűvöletében élt. Ezt az olvasók egy része talán furcsállja, különösen annak fényében, hogy ő még a háború alatt született – de a bátyámnak és a barátainak az angol–német háborúsdi jelentette azt, amit nekem és az én pajtásaimnak a cowboyos-indiános játékok. Ennek valószínűleg az lehetett az oka, hogy életük első hat évében nem is láttak mást, csak háborút. Ki tudja, mit művel a fogékony gyermeki elmével, ha folyamatosak a bombázások, és állandósul az óvóhelyi bezártság? Peter náci ereklyéket gyűjtött – jelvényeket, medálokat, egyenruhákat –, és még németül is megtanult egy kicsit. Dublinban talált egy lemezboltot, ahol Hitler beszédeit és az IRA lázadó indulóit is árulták. Ezek Nagy-Britanniában be voltak tiltva, úgyhogy ír népdalénekesek albumainak borítójában csempészte haza a felvételeket – és egy felhúzós gramofonnal játszotta le őket a szobájában, mert az emeletre ugye nem szereltek konnektorokat.

Minthogy a papa is tetoválva volt, Peter a tizenhatodik születésnapja után elment a szalonba, és felvarratott az alkarjára egy kard köré fonódó horogkeresztet. Apánk borzasztóan kiborult, amikor meglátta – a tetoválás meg elfertőződött, és ezt meg is érdemelte a bátyám. Amikor lement a láza, a papa visszaküldte, hogy takartassa el az ábrát valamivel, ami kevésbé sértő. Végül néhány szál rózsa került a karjára, alattuk a mama felirattal. Szerencsére amikor felfedezte magának a lányokat, Peter elfeledkezett Hitlerről meg a nácikról – én pedig a vele történtek után sosem akartam tetoválást magamnak.

Szombat reggelenként mindig birkóztunk Peterrel, egyszer azonban elszaladt vele a ló, és kaptam tőle egy monoklit, úgyhogy többet nem meccseltünk – ez azért már túlzás volt. De sok időt töltöttem a legkisebb húgommal, Eileennel is, akivel kíméletlenül szekáltuk egymást, ha pedig nem vele voltam, az iskolai vagy a környékbeli barátaimmal lógtam. Nem volt rengeteg haverom, de visszahúzódónak sem lehetett mondani. Az csak később lettem, amikor már évek óta turnéztam a Sabbathtal, és mindent megadtam volna az egyedüllétért.

Egy bombatalálat helyén szerettünk a legjobban játszani, és ezt most szó szerint kell érteni: egyszerűen nem építették vissza a telekre a két házat és az üzlethelyiséget, amelyet a Luftwaffe eltörölt a föld színéről. Egyszer meg is találtam egy hatalmas darabot a rombolásért felelős bombából. A tanyánk egy elhagyott teherautó lett, amely ott állt a grundon. Kenyeret és tejet loptunk magunknak a szomszédok lépcsőjéről, aztán visszavonultunk ebbe az odúba, és csak tömtük a fejünket. Az utca túloldalán egy óvóhely állt, amelyet félig elöntött a víz, úgyhogy sokat hecceltük egymást azzal, hogy ki mer bemenni. A háború alatt a szüleim és a testvéreim is használták egyébként azt a légópincét, ha túl intenzív volt a bombázás ahhoz, hogy a hátsó kertünkben felépített Anderson-bunkerben húzzák meg magukat.

Kissé komor dolognak tűnhet, hogy egy bombatámadás helye volt a játszóterünk, de ez távolról sem igaz. Gyerekfejjel valóságos mennyországnak tűnt az a telek, ahol szabadon szárnyalhatott a fiatal képzelet. Egész biztos, hogy kalandosabb gyerekkorom volt, mint sok mai srácnak, aki a szobájában ül, és a számítógép képernyőjét bámulja. Ha a játékpisztolyaimmal lövöldözve körberohangáltam a területet – attól függően, hogy milyen figurát akartam alakítani aznap, lézerpuska vagy cowboyoknak való revolver volt a kezemben –, képzeletben egy másik helyre kerültem. És mivel a környékbeli boltokban olcsón lehetett feleslegessé vált katonai holmikat kapni, mi, gyerekek is hozzájuthattunk ezekhez a tárgyakhoz, ami sokkal valószerűbbé tette a háborús játékainkat.

Mindig hordtam magamnál kést is, bár inkább csak mutatóba. Csupán egyszer lóbáltam meg, amikor egy másik gyerek kést rántott rám – böködtünk egymás felé egy darabig, aztán úgy döntöttünk, hogy valójában egyikünk sem akarja megszúratni magát. Ettől függetlenül néha eldurvultak a dolgok. Egyszer például kardpárbajt vívtam a helyi iskola tetején a szomszédommal, Johnny Smithszel (csak fakardokra kell gondolni!), és mivel kicsit elragadott a hév, lelöktem a srácot, ő meg eltörte a karját. Johnny testvérének, Robertnek pedig a fejbőrét hasítottam fel egyszer játék közben egy nyitott konzervdoboz peremével. Össze kellett varrni a sebet, és Robert tetanuszinjekciót is kapott, az anyukája meg átjött hozzánk, hogy bepanaszoljon. Nem tudtam neheztelni rá.

SOKSZÍNŰSÉG

Mi, gyerekek jobbára csak komolytalan csetepatékba bonyolódtunk egymással. Rengetegszer váltam azonban tanújává valódi erőszaknak is, főleg a White Swanban és környékén. Kiskoromban javarészt írek laktak a szűkebb környezetünkben, meg néhány skót és egy yorkshire-i család. De ahogy a különböző iparágakban kínálkozó munkalehetőségek miatt egyre többen költöztek oda a Karib-térségből, Indiából, Pakisztánból és Bangladesből, a rasszista támadások is gyakoribbá váltak.

Az egyik este végignéztem, hogy egy karibi férfi fejét betöri egy tégla, amelyet egy ír pasas hajított el. Hogy mi volt a fickó bűne? Inni akart a White Swanban. Egy másik alkalommal egy fiatal pakisztánit késeltek meg a kocsma előtt – a mama pátyolgatta a srácot, míg megérkeztek a mentők. Egyszer pedig arra mentem haza, hogy egy férfi ül összeroskadva a házfalunk tövében, két pakisztáni ürge meg szanaszét kaszabolja törött tejesüvegekkel. Mire megjöttek a mentők meg a fakabátok, már cafatokban lógott a hús az arcáról, és alig lélegzett.

Néha egészen furcsa dolgokat láttam. Beköltözött például az egyik szemközti házba egy karibi manus, aki folyton a szobája ablakában lógott, és minden arra járó fekete embernek lekiabált:

– Húzz vissza Afrikába, rohadt feka!

Fene se tudja, mi járhatott a fejében, de nem húzta sokáig abban a házban – valószínűleg elmegyógyintézetbe vitték.

Az egyik tanárunk azt mondta, ha ázsiai bevándorló jön szembe az utcán, köszöntsük azzal, hogy szálem alejkum („béke legyen veled”). Csakhogy amikor kipróbáltam a dolgot, kést rántottak rám, és megkergettek. Fogalmam sincs, pontosan miért, de annyi biztos, hogy sértésnek vette a dolgot a figura.

Egy másik alkalommal a Victoria Roadon sétáltam a barátnőmmel, és megállított minket egy ázsiai férfi. Azt hittem, eltévedt, és útba igazítást szeretne kérni, de mint kiderült, fizetni akart a barátnőmnek, hogy menjen fel hozzá. Amikor visszautasítottam, ő is nekiállt késsel fenyegetni, de sikerült leráznunk.

Azért persze nem csupa félreértés és ellenségeskedés volt az élet. Miután beköltözött a szomszédunkba egy indiai család, a fiúgyerekkel, Magenlallal barátok lettünk, a húgába, Madhuba pedig beleszerettem. Az érkezésük napján az anya teljes pánikban kopogtatott az ajtónkon. Követtem a lakásukba, ő meg a konyhai csaphoz vezetett, amelyből úgy folyt a víz, hogy már túlcsordult a mosogató. Nem jött rá, hogy ha el akarja zárni, csak el kell fordítani a gombot az ellenkező irányba.

Az otthonuk mindig is izgatta a fantáziámat. Kész indiai hozzávalók híján a hátsó kertjükben fűszer- és gyógynövényeket termesztettek, a fészer tetején meg csapátikat szárítottak. Odabent egy elefántisten és guruk képei lógtak a falakon, éppúgy, mint nálunk a Jézus- és Mária-ábrázolások. Mivel a papa megjárta Indiát a sereggel, el tudta mondani, hogy az elefántisten a hinduk Ganésája, gurunak pedig a spirituális tanítókat hívják náluk. Össze is barátkoztak az apával, és gyakran elbeszélgettek a kerítés fölött manillaszivart pöfékelve, amit az öregem utoljára Indiában szívott.

A szüleim sosem ismerték volna el, hogy diszkriminálják őket, de ettől még nem volt könnyű akkoriban írnek lenni Nagy-Britanniában. Nehezemre esett megérteni ezt, hiszen apám írek ezreihez hasonlóan mindkét világháborúban harcolt az Egyesült Királyságért, Tommy bácsikámnak pedig halottnak kellett tettetnie magát, miután megsérült Burmában, hogy ne hurcolják el hadifogolynak a japánok. Olyan sokáig feküdt a sárban, hogy elkapta a maláriát, és jobb híján a mi astoni házunkban lábadozott, míg rendbe nem jött annyira, hogy haza tudjon menni Dublinba. Azt hiszem, az ellenségességben nagy szerepet játszott, hogy az IRA robbantásos merényletek hosszú sorát hajtotta végre a második világháború kitörése körüli időszakban. Az egyik pokolgép például öt ember halálát okozta, és hetven főt sebesített meg Coventry közelében, így rengeteg brit azt feltételezte, hogy az írek Hitler oldalán állnak. Néhányan valószínűleg tényleg vele szimpatizáltak, de a túlnyomó többség – beleértve apámat és a bácsikámat is – nem.

Amikor egy nap odakint játszottam egy belfasti barátommal, ránk szólt a kukás:

– Tűnés az útból, kis geci írek.

Sosem hallottam még ezt a szót, úgyhogy amikor este összeült a család a vacsoraasztalnál, odaböktem a kérdést:

– Mit jelent az, hogy geci?

Na most, nálunk szigorúan tilos volt káromkodni. Apám már azért is elvert a derékszíjával, ha kicsúszott a számon egy „rohadt” vagy egy „rosseb” – mindig azt mondta ilyenkor, hogy csak az ostoba emberek káromkodnak –, szóval ez körülbelül azzal ért fel, mintha bejelentettem volna, hogy én vagyok az ördög.

A testvéreim kis híján félrenyelték az ételt, a szüleim meg keresztet vetettek, és elmormoltak vagy tíz üdvözlégyet. Én azonban zavartalanul folytattam:

– Az írek mind gecik? Vagy csak addig, amíg kisgyerekek?

Hosszú, kínos csend után aztán valaki végre közölte velem, hogy ez csúnya szó, és többet nem használhatom. A mai napig ritkán káromkodom – ezen az sem változtatott, hogy ezer és ezer napot töltöttem el Ozzy Osbourne társaságában.

A mi családunk soha nem ment belföldi nyaralásokra, és nem jártunk éttermekbe vagy kávézókba sem. Ha egy-egy napra elugrottunk valamelyik tengerparti városba, például Rhylbe, Weston-super-Mare-be vagy Aberystwythbe, otthonról vittünk magunkkal ennivalót. Amikor Maura nővérem egyszer szobát foglalt magának egy blackpooli szállóban, a következő felirat fogadta az ajtón: Íreknek, feketéknek és kutyával érkezőknek a belépés tilos. Sarkon fordult, és azonnal hazajött.

Dublinba ugyanakkor minden második évben elutaztunk. Birminghamtől Holyheadig gőzössel mentünk, onnan Dún Laoghaire-be meg hajóval. A vonatúton egyszer két apácával kerültünk egy kupéba, és az egyikük nekiállt szendvicsezni, aztán amikor végzett, kihajította a csomagolást a fülke kis ablakán. Annyira pontosan célzott, hogy azt hittem, szuperereje van. Ami pedig a Dún Laoghaire-i átkelést illeti, az első utamon arra lettem figyelmes felszállás után, hogy mindkét oldalon nagy, hordó formájú tárgyakat erősítettek a hajótesthez. Azt hittem, mély vízi bombák, és egyből pánikba estem, hogy tengeralattjárók támadnak majd ránk.

Ezeken a vakációkon a nagymamámnál szálltunk meg az Upper Leeson Streeten, nagynéniket, nagybácsikat és unokatestvéreket látogattunk, és olyan ír forradalmi dalokat énekeltünk, mint a „Kevin Barry” meg a „The Rising of the Moon”. Butler nagyi volt az egyetlen nagyszülőm, akit ismertem, a többiek mind meghaltak még a születésem előtt.

Sokszor elmentünk sétálni is – ilyenkor a nagymama házát magunk mögött hagyva a csatorna mentén, a Mespil Roadon vagy a St. Stephen’s Green felé indultunk el. Ebben a parkban járva feltűnt, hogy mindenki keresztet vet, amikor elhalad az út túloldalán álló épületek egyike előtt. Megkérdeztem a papát, miért, ő pedig elmondta, hogy úgy tartják, csoda történt ott, mert valamikor régen egy kereszt jelent meg az ablakban.

Voltak ugyanakkor kevésbé kellemes sétáim is. Egyszer például összeverekedtem két ír gyerekkel, mert sértette őket az angol akcentusom. Mindenhonnan kilógtam, a fene essen bele!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős szerkesztő Turi Márton

Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 529 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Kodchasan – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Raleway – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License