Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Colette

AZ ÖRVÉNY SZÉLÉN

fordította:
Kállay Miklós

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-330-3 EPUB
ISBN 978-963-678-331-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
La Vagabonde

első kiadás: 1910.
az elektronikus változat az 1927. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Vincent van Gogh (1853 – 1890) Csillagos éj
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

Fél tizenegy... Már megint túl korán kész vagyok. A pajtásom Brague, aki elősegítette elindulásomat a pantomimiában, gyakran szememre hányja ezt virágos szavakkal:

- Adta műkedvelő tojása, eriggy! Neked mindig a körmödre van égve a dolog. Ha rád hallgatna az ember, már félnyolckor kifestené magát, miközben a vacsoráján csámcsog...

Három évi színház és variélé nem változtatott meg, mindig túl korán készen vagyok.

Tíz óra harmincöt... Ha nem nyitom ki ezt a százszor végigolvasott könyvet, amely itt hever a festékes asztalon, vagy a Paris-Sportot, amelyet az öltöztetőnőm éppen most pecsételt össze a szemöldök-ceruzámmal, egészen magamra vagyok hagyatva önmagámmal és farkasszemet nézek azzal a festett arcú tanácsadóval, aki a tükör mögül bámul rám mélyre festett szemével, zsíros, violás péppel bedörzsölt szemhéjai közül. A két arca virít, akár a kerti lángvirág, az ajka feketés bíbor, csillogó, mintha fénymázzal kenték volna be... Sokáig bámul rám és tudom, hogy megszólal. Azt mondja nekem:

- Te vagy az itt?... Teljesen egyedül, itt, ebben a fehérfalu zárkában, amelyre henye, türelmetlen rabkezek egymásba font kezdőbetűket karcoltak be, vagy szemérmetlen és esetlen ábrákat rajzolgattak? Ezekre a gipszfalakra a tiédhez hasonló, vörösre festett körmök vésték be az elhagyottak hívó szavát... Mögötted egy női kéz ezt karcolta be: Marie... és a név vége lángoló kacskaringóba szökken, amely úgy riad föl, mint valami segélykiállás... Te vagy az itt, egészen egyedül ez alatt a dobogó mennyezet alatt, amely úgy reszket a táncosok léptei nyomán, mint a malom deszkája, ha jár a kerék? Miért vagy itt egész egymagad, és miért nem vagy másutt?

Igen, ez a világos és veszedelmes óra... Ki fog kopogtatni fülkém ajtaján, miféle arc furakodik közém és a festett tanácsadó közé, aki a tükör mögül les rám?... Barátom, a Véletlen, talán lesz olyan kegyes még egyszer elküldeni hozzám rendetlen birodalmának szellemeit. Már csak benne bízom... és magamban. De főképp benne, aki kiránt a vízből, mikor már majdnem elmerülök s megragad és megráz, mint valami életmentő kutya, amelynek foga minden alkalommal belevág kissé a bőrömbe.... Úgyannyira, hogy a kétségbecseit helyzetekben sose várom már a véget, hanem mindig a kalandot, a banális kis csodát, a mely ismét összefűzi egy csillogó láncszemmel napjaim elszakadt nyakékét...

Ez a hit, az igazi hit, gyakran színlelt elvakultságával, lemondásainak jezsuitaságával és nyakasságával, amely remél még akkor is, mikor azt kiáltjuk: Minden elhagyott!... Csakugyan, azon a napon, amikor uram, a Véletlen, más nevet venne fel szívemben, kitűnő katolikus válnék belőlem...

Hogy reszket ma este a deszka! látszik, hogy hideg van: az orosz táncosok melegednek. Mikor mindnyájan, egyszerre kiáltják, hogy »Juj«l, éles, és nyers hangon, mint a malacvisítás, akkor lesz tizenegyóra tíz. Az órám csalhatatlan, öt percet nem változik egy hónap alatt. Tíz óra: érkezem. Madame Cavallier énekli három dalát: a Kis kandallót, a Búcsúcsókot és az Apró himibonut. Tíz óra tíz: Antoniev és a kutyák. Tíz óra huszonkettőkor: puskalövések, kutyaugatás, vége a kutyaszámnak. A vaslépcső csikorog és valaki köhög: Jadin jön le, köhögés közben káromkodik, mert minduntalan rálép a ruhája szegélyére, ez valóságos szertartás nála... Tíz óra harmincöt: Bouty, az illuzionista. Tíz óra negyvenhét: az orosz táncosok és végre tizenegy óra tízkor: én.

Én... Mikor ez a szó eszembe j utóit, önkéntelenül a tükörbe néztem. Mégis csak én vagyok az ott, mályvavörös álarcban, zsíros kék udvartól karikás szemmel, amely olvadni kezd... Megvárom, míg az arcom többi része is elmosódik... Hátha nem maradna más az egész tükörképemből, mint egy festék folt, a tükörlapra tapadva, mint valami hosszú sáros könny?

De itt majd megfagy az ember. Összedörzsölöm a két kezemet, amely szürke a hidegtől a folyékony fehér alatt, amely zománccá fagy. Persze a fűtőtest csöve jéghideg, ma szombat van, és szombaton a külvárosi közönségre hárítják itt a terhet, a láncoskedvű és kicsit piszkos közönségre bízzák, hogy a termet befűtse. S az artisták öltözőire nem gondolnak.

Ökölcsapás rázza meg az ajtót, úgyhogy még az én fülem is megreszket bele. Ajtót nyitok a partneremnek, aki román haramiának van öltözködve; napbarnított, élethű.

- Rajtunk a sor, tudod.

- Tudom. Nincs is nagyon korán. Már húzzák a kulisszát.

A vaslépcső tetején, mely a színpadra visz, a száraz, poros meleg beburkol, mint valami kényelmes, piszkos köpeny. Miközben a mindig aggályoskodó Brague a színfalak felállítására vigyáz, és felhuzatja a fenékreflektort, - a napnyugtához, - az én szemem gépiesen tapad a fényes, kerek résre a függönyön.

Szép szombati ház a negyednek ebben a kedvelt cafékoncertjében. Sötét terem, a néhány reflektor nem elég arra, hogy megvilágítsa és bátran tehet száz szut, hogy nem talál egyetlen fehér inggallért sem a tizedik sor zsöllyétől a második karzatig. Az egész fölött vörhenyes füst lebeg és ide hordja a hideg dohány és a rövid szivar förtelmes bűzét, amelyet pedig jó messze szívnak.

Ezzel szemben a négy proszcénium páholy - dekoltált hölgyek, flitter, tollas kalapok – olyan, mint négy virágos kert... Szép szombati ház. De ahogy a kis Jadin kereken kimondja:

- Fütyülök rá, nem én zsebelem be a bevételt.

Mihelyt a nyitányunk első ütemei megszólalnak, valósággal fellélegzem, szinte hízom, könnyűvé leszek és nem érzek semmi felelősséget. A vászon erkélyhez dőlve nyugodtan nézem a szürke szemetet, - cipők sarát, port, kutyaszőrt, eltaposott szőlőt, - amely a padlót borítja, ahol nemsokára meztelen térdemet kell végighúznom s egy vörös műgerániumot szagolgatok. Ettől a pillanattól fogva nem vagyok magamnál, minden jól fog menni., Tudom, hogy nem esem el táncközben, hogy a sarkam nem akad bele a ruhán szegélyébe és ha Brague brutális szorítása alatt összeroskadok, nem horzsolom le a könyökömről a bőrt és nem lapítom be az orrom. Homályosan hallom majd anélkül, hogy a komolyságomat elveszteném, a kis gépmestert, aki a legdrámaibb pillanatban durrogó hangokat pattant a szájával a színfaltartó mögött, hogy megnevettessen bennünket... A durva erejű fény ragad magával, a zene kormányozza mozdulataimat, valami rejtelmes fegyelem segít és oltalmaz... Minden jól megy.

Nagyon jól ment minden. Szombati fekete közönségünk vad tetszészajjal jutalmazott, amelyben bravók, füttyök, kiáltozás és kedveskedő trágárságok olvadtak egybe, engem egy jól irányzott kis, kétszus szegfűcsokor éppen a szájam szögletén talált, vérszegény fehér szegfűk, amelyeket a virágárus lány kárminos vízben áztatott, hogy megfesse őket. A kabátom hajtókájába tűzöm, bors és ázott kutya szaga van.

Kaptam egy levelet is, az imént adták át:

»Asszonyom, a zenekarnál ültem az első sorban, az ön színésztehetsége azt a hitet ébreszti bennem, hogy még más különlegesebb és sokkal lebilincselőbb tehetségeknek is birtokában van; részesítsen abban a gyönyörűségben, hogy ma este velem vacsorázik...«

Aláírva Marquis de Fontanges. - Istenem, bizony és a Delta kávéházban írták!... Hány előkelő és már rég kihaltnak hitt nemesi család sarja üti fel itt tanyáját a Delta kávéházban... Minden valószínűség ellenére is egészen közeli rokonságot sejtek e között a de Fontanges marquis és egy de Lavalliére gróf közt, aki a múlt héten five o’clockra hívott meg a garzonlakásába. - Együgyű nagyzolás, de kiérzik belőle a nagyvilági élet regényes szeretete s a címerek tisztelete, ami nem egy ütött-kopott kalap alatt bujkál itt a lézengő naplopók negyedében.

*

Szokás szerint nagy robajjal zárom be magam mögött földszinti lakásom ajtaját. A fáradtság, a kimerültség, a megkönnyebbülés sóhaja ez? - vagy a magánosságtól való félelem csalja ajkamra? Ne keressük, ne keressük!

De mi van velem ma este?... Ez a fagyos decemberi köd, tele csillogó jégpikkelyekkel, amely színes udvarban reszket a gázlángok körül s amely a kreozot ízével ülepedik az ajkakra... Azután meg ez az új negyed, ahol lakom, amely egész fehéren mered föl a Terne-k mögött, csüggeteggé teszi a tekintetet és a lelket.

A gáz zöldes fényében az utcám ebben az órában olyan, mint valami krém hínár, csokoládé, gesztenye, kávé, és sárga karamellkrém, - szétnyílott, olvadt desszert, amelynek tetején ott úszik a kőépületek fehér nugátja. Az én házam is, amely egész magányosan áll az utcában, olyan, mintha nem volna igazi. De ezek az új falak, ezek a parányi lakások, mérsékelt árért meglehetős kényelmes menedéket nyújtanak az olyan magányos hölgyeknek, mint én vagyok.

Ha valaki magános hölgy, azaz a fekete szörny, a rémület és a nyomorult pária egy személyben a háziurak előtt, kap azon, amit talál, meghúzza magát, ahol lehet és eltűri, hogy a vakolat még friss...

Az a ház, amelyben lakom, könyörületesen a magányos hölgyek egész kolóniájának ad menedéket. A félemeleten egy valóságos Young maitresse lakik, Young-Autó természetesen; fölötte de Bravailles gróf igen »tartózkodó« modern barátnője, még följebb két szőke testvér, fogadja minden nap egy jobban szituált úr látogatását a nagyiparból; legfelül pedig egy rettenetes kis pillangó éjjel-nappal egy falka pórázáról eloldott foxterrierrel viháncol: sikoltozás, zongora, ének, üres üvegek, melyeket az ablakon dobálnak ki...

- Ez a ház szégyene, - mondta egyszer Young - Automobilné őnagysága.

S legvégül a földszinten itt vagyok én, aki egyáltalában nem sikoltozok, nem játszom zongorán, aki nem fogadok urakat, s hölgyeket még kevésbé... A kis béka a negyedik emeleten túl nagy lármát csap, én pedig nem csapok elég nagyot; a házmesterné meg is mondja nekem:

- Olyan furcsa, sose tudja az ember, hogy a Nagysága itthon van-e, hangját se hallani. Ki hinné egy művésznőről!

Ah, milyen csúf decemberi este. A fűtőtest jodoform szagú. Blandine elfelejtette betenni a melegvizes palackot az ágyba és még a kutyám is leverten, szűkölve, fázósan emeli rám fehér és fekete pillantását és elő se bújik a kosarából. Istenem! nem követelek én diadalkaput, kivilágítást, de azért mégis csak...

Oh, kutathatok mindenütt, a szögletekben, az ágy alatt, nincs itt senki, de senki - csak magam. Szobám nagy tükre nem sugározza már vissza rám a varieté cigánylányainak festett képét... nem tükröz mást... csak engem.

Itt vagyok hát a magam valóságában. Ma este nem kerülhettem ki a találkozást a hosszú tükörrel és százszor kijátszott, százszor hallott, százszor elmulasztott, újrakezdett és megszakadt monológjával... Sajnos előre érzem, hogy hiábavaló lesz minden kibúvó. Ma este nem jön álom a szememre, és a könyv varázsa, - oh az új könyv, az egészen friss kötet, amelynek nedves festék és új papír szaga az olaj, a mozdonyok, az útra kelések illatát idézi emlékezetembe, - a könyv varázsa nem fog elfordítani önmagámtól...

Itt vagyok hát a magam valóságában. Egyedül, egészen egyedül és kétségkívül az egész életre. Már egyedül. Bizony nagyon korán. Elmúltam, anélkül, hogy ezt magamra megalázónak hinném, harminc, mert ezen az arcon itt, az enyémen csak a kifejezés ér valamit, amely életet önt belé és a bizalmatlan mosoly, mely rajta játszik, - az amit Marinetti az én gaiezza volpinámnak[1] nevez... Róka, amelyben annyi rosszindulat nincs, hogy egy tyúk is megfoghatná... Róka, amelyben nincs semmi mohóság, mert csak a csapdára és a ketrecre emlékszik... Aidám róka, igen, de csak mert a szája szögletére és a szemére akaratlanul mosoly rajzolódik... Róka, amely belefáradt a táncba, amelyet mint rab járt a zene hangjára...

Mégis igaz, hogy rókához hasonlítok. De egy helyes, finom kis róka nem csúnya, ugye? Brague azt is mondja, hogy olyan vagyok, mint a patkány, mikor a számat csucsorítom és összehunyorítom a szemem, hogy jobban lássak... Nincs miért haragudnom rá.

Ah, mennyire nem szeretem látni ezt a csüggedt szájat, ezeket a petyhüdt vállakat, és ezt az egész unott testet, amely egészen összegörbed, amint így a féllábán pihen... Hogy csüng a hajam, milyen kócos, mindig sokáig kell kefélni, míg visszakapja fénylő dódszínét. Íme a szemem, amely körül még ott a szemceruza kék karikája és a körmöm, melyen a rúzs kétes vonalat hagyott... Nem szedem rendbe magam csak legalább jó ötven percig tartó fürdéssel és ápolással...

Már egy óra... Mire várok még? Egy jó csípős korbácsütésre, hogy elindítsa a csökönyös állatot... De senkitől nem kapok, mert... mert egészen egyedül vagyok. Milyen jól látni ebben a hosszú keretben, mely a képemet körülveszi, hogy megszoktam már a magános életet.

Egy közömbös látogató előtt, ha valami szállító jönne, sőt még Blandine, a szobaasszonyom előtt is kihúznám a nyakam, amely csak úgy lóg a vállamon, a derekam, amely egész elferdülve pihen, összekulcsolnám két üres kezemet... De ma éjszaka, egyedül vagyok.

Egyedül! Úgy fest, mintha panaszkodnék ezért, csakugyan!

- Ha magánosan élsz, - mondja nekem Brague, - ez csak azért van, mert magad is így akarod, nemde?

- Úgy van, - »így« akarom, sőt csak akarom, - egész röviden. Csakhogy hát... vannak napok, mikor az egyedüllét a magam korabeli lénynek részegítő bor, amely mámorossá tesz a szabadságával és más napok, mikor keserű hangulat és ismét más napok, mikor méreg, amelytől fejjel megy az ember a falnak.

Ez este nagyon nem szeretnék választani. Szeretném beérni a tétovázással, s szeretném, ha nem tudnám megmondani, vajon azt a borzongást, amely végigfut raitam, mikor a takaró alá bújok, a félelem, vagy a kellemes érzés okozza-e.

Egyedül vagyok... és már igen régóta. Mert már egészen behódolok a magánbeszéd szokásainak, annak, hogy a kutyámmal, a tűzzel, vagy a saját tükörképemmel társalogjak... Az a mánia ez, amely a remetéket és a vén rabokat fogja el... de én szabad vagyok... És ha belül magammal beszélgetek, ez irodalmi szükséglet, hogy rendbe szedjem és formába öntsem a gondolataimat.

Ott velem szemben, a tükörlap másik oldalán, a tükröződéseknek ebben a titokzatos szobájában, az a nő, aki »rossz útra tért«. Azt is mondják, rólam, hogy színházhoz mentem, de soha nem neveznek színésznőnek. Miért? Leheletnyi árnyalat udvarias megtagadása a közönség, sőt maguk a barátaim részéről is, annak, hogy megadjanak nekem egy bizonyos fokot azon a pályán, amelyet magam választottam... Rossz útra tért Írónő, ennek kell maradnom mindenki számára, nekem, aki nem írok már, nekem, aki lemondok az írás gyönyörűségéről és fényűzéséről...

Írni! Írni tudni, a hosszas álmodozást jelenti ez a fehér papírlap előtt, az öntudatlan firkálást, a toll játékát, amely körbe jár, egy tintafolt körül, amely belemar a befejezetlen szóba, lefirkantja, apró nyilacskákkal tüskézi tele, felékesíti csapokkal, lábakkal, míg el nem veszti olvasható szóformáját, fantasztikus rovarrá vedlik és mint tündérlepke röppen el...

Írni!... Ez a hipnotizált tekintet, amely odatapad az ablak tükörképére az ezüst tintatartón...az isteni láz, amely elönti az arcot, a homlokot, miközben valami boldog halál dermeszti meg a kezet, mely a papíron ír. Vagy jelenti a megfeledkezést is az órákról, a henyélést a pamlag sarkában, a kicsapongó ölelkezést a teremtő ihlettel, amelyből összetörve, elbutulva kerül ki az ember, de egyben kárpótolva is már és magában hordozva a kincset, melynek terhét lassankint rakja le a szűz papírlapra a kis fénykörben, amely a lámpa alatt megbúvik...

Írni, dühhel kiönteni minden őszinteséget a kisértő papírra, oly gyorsan, de olyan gyorsan, hogy olykor a kéz küzdelemre kel és lázadón viaskodik, mert agyonhajszolja a türelmetlen istenség, amely vezeti... és másnap az aranyág helyén, amely csodálatosan borult virágba, egy lobogó óra alatt száraz gályát találni, elvetélt virágot...

Írni! ráérő gyönyör és szenvedés! Írni!... Hébe-hóba érzem még a szükségét, élénken, mint nyáron a szomjúságot... hogy jegyezgessek, rajzolhassak... Megfogom még a tollat, hogy elkezdjem a veszedelmes és csalóka játékot, hogy megragadjam és lerögzítsem a toll engedelmes, páros hegyével, a birizgáló, az eliramló, izgató jelzőt... De az egész csak rövid válság... egy hegedt seb viszketése...

Nagyon sok idő kell az íráshoz. Aztán meg, én nem vagyok Balzac... A törékeny mese, melyet nagy nehezen felépítek, összeomlik, ha a szállító becsenget, mikor a cipész a számlát hozza, mikor a megbízottam és az ügyvéd telefonál, ha a színházi ügynök az irodájába hívat valami »fellépés miatt, a városban olyan embereknél, akiknél van minden jó, akik azonban nem szoktak nagyon erős árakat fizetni«.

Nos, mióta egyedül élek, először élnem kellett, azután elválnom, majd folytatnom tovább az életet... Mindez nagy tetterőt és hihetetlen kitartást kíván. És vajon hová vezet? Nincs számomra más rév, mint ez a banális szoba, vásári, XVI. Lajos stílusban, nincs más állomásom, mint ez az átléphetetlen tükör, amelyben a tulajdon homlokomba ütöm a homlokom.

Holnap vasárnap... Délelőtti és esti előadás az Empyrée-Clichyben. Már két óra. Itt az ideje, hogy aludni menjen »egy Írónő, aki rossz útra térte.

*

- Mozogj, az Istenért, kapd össze magad! Jadin nincs itt.

- Mi az, nincs itt? Beteg?

- Beteg? Igen! Az ördögbe... Egykutya nekünk; mi húsz perccel korábban jövünk.

Brague, a pantomimtáncos, épp most ugrott ki a cellájából az én folyosómra, egész ijesztő volt khakiszínre festett arcával és én futok a fülkémbe mert elrémít a gondolat, hogy életemben először, el találok késni.

Jadin nincs itt. Az idegességtől reszketve sietek. A mi negyedünk közönsége nem ismeri a tréfát, kivált vasárnap délelőtt. Ha, mint állatszelidítő-rendezőnk mondja, csak ötpercig éheztetjük két szám között, ordítozás kezdődik, kiflivégek, narancs-héjak repülnek...

Jadin nincs itt... Ez várható volt napról-napra.

Jadin kis énekesnő, olyan újonc még a café-koncertben, hogy nem volt ideje sárgára oxigénezni gesztenyebarna haját; egyenesen a külső boulevard-ról ugrott be a színpadra, mert nagy étvágya támadt kétszáztíz francot keresni havonta az énekével. A szerencse (?) kímélet nélkül kapta fel és olyan mintha védekező könyöke és egész kis önfejű személye, amely meghorpadt mint a csatornacső, a nagyzási hóbortba esett és erőszakos sors csapásait akarná kivédeni.

Az utca csipkedő, csúfondáros módján énekel és nem is jut eszébe, hogy másképp is lehet énekelni. Szendére erőlteti érdes és tolakodó kontraaltját, ami igen jól illik fiatal, rózsás és duzzogó apacs-képéhez. Úgy ahogy van, túl hosszú ruhájával, amelyet, Isten tudná, hol vásárolt, gesztenyeszín, még csak meg sem ondolált hajával, ferde vállával, amely olyan, mintha még most is a fehérneműs kosarat cepelné, a pihével az ajkán, amely egészen fehér az olcsó, goromba rizsportól, - imádja a közönség. Az igazgatóság a jövő szezonra »fényes« kilátásokkal biztatja, ő lesz a második sztár, a gázsiemelésről majd aztán lehet beszélni. Jadin sugárzó és csupa ujjongás a színpadon. Minden este ráismer a második karzat közönségében egy-egy gyerekkori cimborájára, valami kis utcalányra és nem állja meg, hogy ne üdvözölje és félbe ne szakítsa szentimentális trilláit egy vidám rikkantással, az iskoláslányok éles kacajával, sőt egy-egy »csattanóst« sózva a hátsó fertályára....

És ő hiányzik ma a műsorból. Egy félóra múlva viharzani fog a terein és kiáltoznak majd: Jadin, Jadin! és dobognak a sarkukkal és csengetnek a poharakon a kávés kanalakkal.

Ez előre várható volt. Azt mondják, Jadin nem is beteg, és a rendezőnk így dohog magában:

- Képzeljék csak, náthás. Az ám, bele botlott egy hegyes karóba. Valami zsíros csekkel kötözik a sebét. Különben óvatosabb lett volna...

Jadin ínyenc barátra akadt, aki más negyedben lakik. Élni csak kell... És ő hol ezzel, hol amazzal élt, mindenkivel, aki jött... Látom-e még valaha kis sárkányprofilját, amelybe szemig be volt húzva a divatos satyak, amelyet maga fabrikált. Még tegnap is bekukkant a fülkémbe rosszul rizsporozott pofikájával, hogy megmutassa nekem legújabb kreációját, egy nyúlprémsapkát, valódi fehér rókát kérem, amely túl szűk volt neki és úgy lenyomta két oldalt a Jadin kis fülét, hogy szinte vörös volt...

- Mintha csak Attila köpte volna ki, - mondta Brague nagy komolyan.

- Jadin meglépett... A hosszú folyosó, melyet négyszögű kis fülkék szegélyeztek, zsong és rikácsol; úgy látszik mindenki ezen a szökésen rágódik, kivéve engem... Bouty, a kis komikus, aki Dranem kupléit énekli, a fülkém előtt sétál, törpének van maszkírozva, egy pohár tejet tart a kezében s hallom, hogy jósolgat:

- Szóval meglógott. Én nem adtam volna már csak öt, hat napot, legfeljebb na egy hónapot Ja- dinnek. A tulajnak most tátva marad a szája... De azért most sem jut eszébe, hogy emeljen az artistáknak, akik a boltját fenntartják... Hanem jól jegyezzék meg amit mondok... Jadint nemsokára viszontlátjuk... ez csak olyan kis kiruccanás. Ezt a lányt egészen más fából faragták, nem tud ez megtartani egy palit.

Kinyitom az ajtót, hogy beszéljek Boutyval s közben végigsimítom a fehér folyadékos poharat.

- Magának se szólt semmit a távozásáról, Bouty?

Vállat von, felém fordítja vörös gorilla ábrázatát, fehérkarikás nagy szemével.

- Motyogott valamit. De nem vagyok én az anyja...

Így szól, azzal nyelni kezdi nagy kortyokban a tejet, s ez a tej olyan kékes, akár a keményítő.

Szegény kis Bouty, aki minden bohócmutatványához magával hozza krónikus bélbaját és pasztörizált tejespalackját. Ha lemossa cinóbervörös és krétafehér maszkját, kellemes, sápatag, értelmes és finom arca van, szép szeme gyöngéd nézésű és a szíve hűséges, mint a kutyáé; most nincs gazdája, de kész odaadón szeretni bárkit, aki magához fogadja. Betegsége és durva mestersége egészen elcsigázza, nem eszik csak tejet és főtt makarónit s mégis van ereje énekelni és néger táncokat ropni húsz percig egyfolytában. Mikor a színpadot elhagyja, kimerültén esik össze a színfalak mögött és képtelen mindjárt lemenni a fülkéjébe... Hitvány kis teste úgy hever ott, mintha halott volna és néha egészen elzárja az utamat és én megkeményítem a szívem, hogy ne hajoljak le hozzá, föl ne emeljem és segítségért ne kiáltsak. A cimborái és az öreg gépmester csak a fejüket csóválják és azt mondják rá:

- Bouty, az az artista, aki nagyon hamar ”fatig”.

- Repüljünk, repüljünk! Gyorsvonat! A terem nem nagyon lármázott Jadinért! Ez jó jel!

Brague feltaszít a vaslépcsőn, a poros hőség s a szofita lámpák fénye együtt egészen elkábít, ez a matiné úgy telt el, mint valami zsúfolt álom s a nap felerésze is leolvadt magam se tudom hogy és csak az ideggyötrő hidegre emlékszem belőle, a gyomorégésre, amely a reggelit követi, ha nagyon korán és hirtelen, még félig sötét éjszakában kel fel az ember. Egy óra múlva itt az ebéd ideje, és azután taxiba ülök és kezdődik megint elölről...

És ez így fog tartani egy hónapig. A mostani műsor meglehetősen tetszik, de amúgy is tartani kell a revüig.

- Nagyon jól van ez igy, - mondta Brague, - negyven napig nincs gondunk semmire.

És a kezét dörzsöli.

Nincs gondunk semmire... Ha én is úgy tehetnék, mint ő... Nekem van gondom nemcsak erre a negyven napra, de egész évre, az egész élet-re... Mennyi ideig kell még járnom music hallból színházba, színházból varietébe... Ajándékok, amelyeket udvarias hangon érdekeseknek szokott találni az ember. Ráadásul elismerik, hogy »az arcjátékom precíz«, - az »előadásom kifejező« s a »plasztikám hibátlan«. Ez mind nagyon kedves. Sőt több, mint kívánni lehet. De… hová vezet mindez?

Mindegy, látom, hogy valami kegyetlen, sötét válság közelit... Nyugodtan, edzett szívvel várom, bizonyos vagyok benne, hogy ráismerek normális fázisaira és megint csak legyőzöm. Senki nem is tud majd róla semmit. Ez este Braguc rám sandít átható kis szemével, de csak ennyit mond:

- Már megint a holdban jársz, mi?

Visszatérve a fülkémbe, megmosom ribizke vízzel festett kezemet a tükör előtt, amelyben haragos szemmel mérjük végig egymást, festett arcú tanácsadóm meg én, egymás méltó ellenfelei.

Szenvedés... megbánás... meghosszabbítása álmatlansággal, magános tépelődéssel az éj legmélységesebb óráinak; ezt ki nem kerülhetem soha. És valami halottas vidámsággal nézek elébe, egy még fiatal és ellenálló lény nyugalmává, aki jobb napokat is látott... Két szokásom adott erőt hozzá, hogy visszatartsam könnyeimet: az, hogy rendesen elrejteni a gondolataimat és hogy a szempillám festve van...

- Szabad!

Kopogtak és én egészen elmerülve, gépiesen feleltem.

Nem Brague, nem is a vén öltöztető nő, egy ismeretlen férfi, magas, szikár, fekete, meghajtja födetlen fejét és egy szuszra elmondja mondókáját:

- Asszonyom, egy hete járok ide tapsolni magának az Emprise-be. Megfogja bocsátani, hogy a látogatásom kissé... nem egészen helyénvaló, de azt gondolom, hogy az a csodálat, amellyel az ön tehetségének adózom... bámulatos plasztikájának... igazolja ezt az... inkorrekt bemutatkozást is... és hogy...

Nem válaszolok semmit ennek a hülyének. Izzadva, kifulladva, félig megnyílt ruhában törülöm a kezemet és közben olyan szemmellátható dühhel nézek rá, hogy szép mondata hirtelen elhal, derékba- roppan.

Pofon üssem, ott hagyjam karminos víztől még nedves ujjaim nyomát a képén? Vagy felemeljem a szavam és bele vágjam szögletes, csontos, fekete bajusztól övezett arcába azokat a szavakat, melyeket a kulisszák közt és az utcán tanultam?

Szomorú, szénfekete szeme van ennek a betolakodónak...

Nem tudom, mit mond neki a tekintetem és a némaságom, de az arca hirtelen megváltozik:

- A teremtésit. Asszonyom, mégis csak faragatlan egy durva fickó vagyok én, de későn jövök rá. Dobjon ki az ajtón, csak tessék, megérdemlőm. De engedje meg, hogy előbb a lábához tegyem tiszteletteljes hódolatomat.

Köszön, mint az az ember, aki távozni készül... és nem megy. A férfiak kissé kihívó sunyiságával várja hirtelen megváltozott modorának jutalmát és - mert én nem vagyok olyan rettenetes - meg is kapja:

- Ezek után udvariasan mondom meg Uram, amit az előbb még egész kurtán mondtam volna, távozzék innen.

És mint jó leányhoz illik, nevetve mulatok neki ajtót. Ő nem nevet. Ott marad és a keze, mely eddig nyitva lógott le, ökölbe szorul. Ez a mozdulat csaknem fenyegetővé teszi, sután áll ott, egy igazi favágó kissé nehézkes tartásával. A mennyezet lámpája visszatükrözik oldalt fésült fekete haján, amely olyan sima, mintha be volna lakkozva; de a szeme menekül előlem s visszahúzódik mély gödrébe...

Nem nevet, mert vágyakozik rám.

Semmi jót nem akar nekem ez az ember... engem akar. Nincs kedve tréfálni, még vastagabban sem... Ez végül is feszélyez engem és jobban szerelném... ha nekihevülne.... s egész szabadon játszana a jóllakott férfi szerepét, aki a finom ebédet egy kis látványossággal öblítette le a zenekari ülésben...

Ez égő vágy, amelyet irántam érez, feszélyezi, mint valami alkalmatlan fegyver.

- Nos, uram, hát nem megy?

Kapkodva válaszol, mintha álmából ráztam volna fel:

- Megyek, megyek, Asszonyom. Hogyne mennék! De kérem fogadja bocsánatkérésemet…

-...és kiváló tiszteletem kifejezését! - fejeztem be önkéntelenül.

A helyzet nem valami mulatságos, de azért nevet - nevet végre, elhagyja makacs kifejezését, amely egész kihozott a sodromból.

- Nagyon kedves magától, hogy kihúz a vízből, Asszonyom. De szereltem volna még valamit kérni.

- Oh nem, mert elhordja innen magát tüstént, már eddig is érthetetlenül sokáig próbára tette türelmemet, és kiteszem magam annak a veszélynek, hogy tüdőgyulladást kapok, ha nem vetem le ezt a ruhát, amelyben úgy kimelegedtem, mint három szénhordó.

És kituszkoltam az ujjam hegyével, mert amint a ruhám levetéséről kezdtem beszélni, ismét szomorú és merev tekintetet öltött az arca... Mikor az ajtót bezártam és bereteszeltem, hallottam, amint fojtott hangon könyörög:

- Asszonyom, Asszonyom!... azt akartam tudni, szereti-e a virágot? És melyik a kedvenc virága?

- Uram, Uram! hagyjon békében. Én sem kérdezem magától, ki a kedvenc költője és azt sem, hogy a tengert szereti-e jobban, vagy a hegyeket! Menjen hát innen!

- Megyek Asszonyom! Jóestét Asszonyom!

Ah ez a nagy fatuskó, ez a faragatlan és ostoba férfi útját vágta a sötét válságnak... és ez is valami.

Három év óta efféle szerelmi hódításaim vannak... Egy úr a tizenegyes zsöllyéből, egy úr a négyes számú proszcénium páholyból, az utcagyerek a második emeleti karzatról... Egy levél, két levél, egy csokor, aztán ismét egy levél... ez minden. A némaságom hamar elveszi a bátorságukat, de be kell vallanom, hogy nem is túlságosan makacskodnak.

A sors, különben, hogy kímélje erőimet, úgy látszik távol tartja tőlem azokat az elszánt szerelmeseket, azokat a szoknyavadászokat, akik egész a vízbeugrásig hajszolják a nőket... Azok, akiket kísérletbe ejtek, nem Írnak nekem szerelmesleveleket. A leveleik követelők, durvák, félszegek, s a vágyaikat öntik sorokba, nem a gondolataikat... Kivéve egy szegénykét, aki tizenkét oldalon át húzta-vonta fecsegő és alázatos szerelmét. Nagyon fiatal lehetett. Azt álmodta magáról, szegény suhanc, hogy Charmant herceg, hogy gazdag és hatalmas: »Mindezt itt a borozó asztalon Írom magának, ahol reggelizem és valahányszor a fejem felütöm, a szemben levő tükörben mindig ezt a csúnya pofámat látom...«

Még képzelte is tán magát valakinek ez a csúnya pofájú kis szerelmes, kék palotáiban és elvarázsolt berkeiben!

Senki sem vár engem azon az után, amely nem vezet sem a dicsőséghez, sem a gazdagsághoz, sem a szerelemhez.

Semmi sem vezet, - jól tudom én, - a szerelemhez. Az veti magát illatokba. Elzárja örökre, vagy ha eltávozik, feldúlva, fenekestől felforgatva hagyja ott az utat.

Ami az életemből megmaradhat, azokat a kétszázötven szabálytalan alakú és színes fadarabkából összerakható játékokat juttatja eszembe. Az volna tán a feladatom, darabról-darabra összeállítsam az eredeti ábrát: az egyszerű kis házikót az erdő közepén. Nem, nem, valaki szétdúlta minden vonalát a szelíd tájnak, még csak a szilánkjaira sem tudok ráakadni a kék tetőnek, melyet sárga zuzmó futott be, sem a vadszőlőt, sem a mély erdőt, amelyben nem énekel a madár...

Nyolc évig voltam házas, három éve vagyok elválva; ez teszi ki életem harmadát.

Volt férjem? Mindnyájan ismerik. Adolphe Taillandy, a pasztellfestő. Húsz év óta ugyanazt a női portrét festi: ködös és aranyba csillanó háttérbe, amelyet különben Levy-Dhurmertől kölcsönzött, dekoltált nőt állít, kinek haja, mint valami aranygyapjú, dicsfénnyel övezi pihés arcát. A test, a halántékon, a nyak árnyában, a keblek gömbölyűségén ugyanabba a megfoghatatlanul finom hamvasságba játszik, kékesbe, mint a szép szőlőé, mely kísérletbe ejti az ajkat:

- Potel és Chabot nem csinálja jobban! - mondta egy ízben Forain, férjem egyik pasztellje előtt.

De még hires »hamvassága« ellenére sem hiszem, hogy Adolphe Taillandy tehetség. De azt szívesen elismerem, hogy portréi ellenállhatatlanok a nők számára.

Először is elszántan szőkén lát. Még de Guimont Fautru-né hajzatát, ezt a kopott, száraz barnaságot is úgy felcicomázta vízszínű és arany reflexekkel, amelyet isten tudná, honnan kapott, hogy jól elosztva őket fakó arcán és görög orrán, - valósággal buja velencei nőt csinált belőle.

Taillandy az én arcképemet is megfestette, régebben... Már nem lehet tudni, vajon én vagyok-e az a fénylő arcú kis bacchánsnő, aki úgy hordja az arca közepén a szeplőt, mint valami gyöngyház lárvát és még emlékszem, mennyire meg voltam lepve, mikor láttam, milyen szőke vagyok. Még arra is emlékszem, milyen nagy sikere volt ennek a pasztellnek és a többinek, mely utána következett. Ott volt de Guimont-Fautru grófné, Avelot báróné, Madame de Chalis és Madame Rober-Durand, továbbá Jane Doré, a híres énekesnő portréja, - azután következtek a modellek névtelensége folytán kevésbé jelentősek, úgymint J. R. kisasszony, S. S. kisasszony, U. asszony, Van O… asszony és F. W. úr arcképei.

Ez volt az a korszak, midőn Adolphe Taillandy a szép férfiak, neki annyira illő cinizmusával jelentette ki:

- Nem akarom modellnek, csak a szeretőimet és szeretőimnek csak a modelljeimet.

Én részemről nem ismertem más tehetségét, csak a hazugságot. Egyetlen nő sem, a női közül egyetlen egy sem tudta annyira becsülni, csodálni, rettegni és átkozni ezt a hazudozási dühét. Adolphe Taillandy hazudott, büszkén, gyönyörűséggel, fáradhatatlanul, csaknem akaratlanul. Számára a házasságtörés csak egy neme volt, - még pedig nem is a leggyönyörköd te több neme, - a hazugságnak.

Olyan buja erővel, olyan gazdag változatosságban, olyan tékozló bőséggel virult ki a hazugságokban, hogy a kor sem merítette ki. És míg egyrészt a legaprólékosabb finomságokkal módolta ki találékony csalásait, amelyeket ezernyi gonddal készített elő és a mesteri furfang minden leleményével felékesített, ugyanakkor láttam, hogy ravasz fortélyosságát durva, nevetséges, otromba csínyek és gyerekes, sőt csaknem együgyű mesékre fecséreli el...

Találkoztam vele, feleségül mentem hozzá, több mint nyolc évig éltünk együtt... és mit tudok róla? hogy pasztelleket fest és hogy szeretői vannak. Azt is tudom még, hogy a lét megzavaró csodáját szinte naponkint más alakban váltja valóra, az egyik nő számára »izom munkás«, aki csak a mesterségével törődik, - a másik számára csábiló, lelkiismeretlen kalandor, - a harmadik számára atyáskodó, kedves, aki a futó szeszélybe a vérfertőzés kedves mellékizét keveri, - megint van más, akinek a kifáradt, elhasznált, vénülő művészt játssza, aki kívánatos idyllel ékesiti őszi alkonyát; sőt van olyan is, akinek egyszerűen a még mnidig jókarban lévő nőbarát, vagy ha úgy tetszik, parázna fickó, - ott van azután a jóházból való libácska, aki beleszeret s akit Adolphe Taillandy felhúz, meggyötör, eltaszít és megint magához emel egy mondain regény művész hősének minden irodalmi kegyellenségével.