Körkép
2026

Harmincöt
mai magyar író
kisprózája
– szemelvények –

Válogatta
Szegő János

A könyvben olvasható szövegeket először az Alföld, az Apokrif, a Bárka, az Élet és Irodalom, az Eső, a Forrás, a Helikon, a Hévíz, a Híd, az Irodalmi Szemle, a Jelenkor, a Kalligram, a Kortárs, a Látó, a Magyar Napló, a Műút, a Pannon Tükör, a Prae, a SiópArt, a Székelyföld, a Szépirodalmi Figyelő és a Tiszatáj közölte.

© Magvető Könyvkiadó, 2026

A kötet szerzői

Antal Balázs
Bálity Csaba
Bán Zsófia
Bencsik Orsolya
Böszörményi Márton
Gáspár Sára
Hegedüs Vera
Jenei László
Kiss László
Kiszely Márk
Kontra Ferenc
Kovács Dominik
Kovács Viktor
Lanczkor Gábor
Mái Attila
Margetin István
Márton László
Mátyus Melinda
Molnár T. Eszter
Nagy Gerzson
Ocsenás Péter Bence
Papp-Zakor Ilka
Pásztor Andrea
Sajó László
Schillinger Gyöngyvér
Szalay Zoltán
Szaniszló Judit
Szántó T. Gábor
Szirmai Panni
Szőnyi Judit
Szvoren Edina
Toroczkay András
Vörös István
Zeck Julianna
Zsidó Ferenc

Bán Zsófia

Hirosimában esik az eső

Hirosimában aznap esett az eső. Itt nyilván mindenki valami egészen másra gondol, pedig én csak azt szeretném közölni, azt a puszta tényt, hogy Hirosimában aznap esett. A mondatban legott tájfun kerekedik, furcsán megemelkedik a vízszint a szavak tengerén, baljós hullámok borzolódnak, kiszámíthatatlanok, irányt vesztettek, nincs ember, aki kordában tudná tartani már ezt a mondatot, kitépi a kezedből a pórázt, mint egy neveletlen kutya, te meg tehetetlenül állsz a parton, és ordítozol utána, azonnal gyere ide, hallod, most rögtön idejössz! Dehogy megy az, szarik a fejedre, dehát te vagy a hibás, mit képzeltél, tényleg azt hitted, azt feltételezted, hogy ha odapöttyinted ezt a szót, csak amúgy mellékesen, és már szaporázod is a lépteidet, nem fog tőle felrobbanni a mondat, nem fog beborítani hamuesővel, jóllehet Hirosimában aznap nem a hamu, hanem csak az eső esett csendesen, jó volt hallgatni, ahogy kopog az ablakon halkan, egyenletesen, lehunyod a szemed, hagyod, hadd ringasson, hogy végre elalhass, hogy ne tartson ébren ez a folytonos agyalás, hogy miként is lehetne megoldani azt a helyzetet, hogy te tényleg, istenbizony, pusztán csak leírólag szeretnéd közölni, hogy Hirosimában aznap, egy akármilyen napon, amikor arra vetett az élet, amikor az ikerfiaiddal megérkeztél abba a városba a japán körutatokon, talán az utolsó úton, amikor még hajlandóak voltak az anyjukkal bárhová utazni, kvázi nyaralni, két meglett húszéves a folyamatos gyászban lévő anyjukkal, két jófiú, illetve az egyik jó, a másik meg rebellis, nem bírja már ezt a folyamatos, hosszú évek óta tartó gyászt, de nem akar kegyetlen lenni, az anyját szereti, az apját is szerette, sőt imádta, de hol van az már, ez itt meg, az anyja, nem bírja elereszteni, ebbe kapaszkodik, abba, ami volt, és nem arra figyel, ami most van, arra, hogy ők közben, ha apa nélkül is, de valahogy felnőttek az anyjuk folyamatos gyásza ellenére, ami ugyanakkor úgy nehezedett a még alig pelyhedző mellkasukra, mint otthon a Larousse összes érintetlenül porosodó kötetei, ki használ ma már enciklopédiát, a felvilágosodás e remekbe szabott találmányát, azt, amiről úgy tartják, ami nincs benne, azt nem érdemes tudni, sőt nincs is, szóval, ezért vittem el őket egy utolsó közös útra még a végső leválásuk előtt. Kétpetéjűek ugyan, külsőre és karakterre a lehető legkülönbözőbbek, de abban egyek a szerencsétlenek, hogy szeretnék végre maguk mögött hagyni a gyászéveket és kikászálódni a napsütötte életbe, apátlanul ugyan, mégis már félig férfiként, akár fiatal apák is lehetnének már, de hogyan is tölthetnék be családfői szerepüket, ha még mindig a gyászoló anyjuk szárnyai alatt kucorodnak, ezért hát jó, elmentek együtt egy utolsó, közös útra az anyjukkal, hogy keresztül-kasul bejárják ezt a különös, ellentmondásokkal teli, gyönyörű, mégis nyugtalanító országot, és ahogy Oszaka felől begördült a hangtalanul suhanó, state of the art vonatuk Hirosima főpályaudvarára, látták a vonatablakot pettyező, még csak szórványos esőcseppeket, de mire kisétáltak az állomáshoz közeli Enkó folyó partjára, hogy kicsit érezzék, hol vannak, a folyó túloldalán, egy szálloda tetején, villogó feliratot pillantottak meg, APA HOTEL HIROSHIMA, és akkor, abban a pillanatban rendesen eleredt az eső, nem mertek az anyjukra nézni, és én sem mertem rájuk nézni, mert éreztem, hogy sajnos az esővel együtt a könnyeim is zabolátlanul elerednek, és nem akartam, hogy még ott is, a világ végén is, ezt kelljen elviselniük, és csak abban tudtam bízni, hogy ha mégis rám néznek, a könnyeimet esőcseppeknek nézik, all those moments will be lost in time, like tears in rain, jutott eszembe Roy búcsúmonológja közös kedvencünkből, anya és ikerfiai együtt nézték meg ki tudja, hányszor, kívülről fújták az egész Szárnyas fejvadászt, és ekkor talán a fiúknak is ez jutott eszébe, de szerencsére nem néztek rám, tapintatosan úgy csináltak, mintha nem látták volna a szálloda tetején éktelenkedő neonfeliratot a túlparton, valamit mormogtak az esőről, hogy jó lesz, ha elindulnak a szállodájuk irányába, ha nem akarnak szarrá ázni, szóval, csak ezt szerettem volna rögzíteni, hogy aznap esett az eső Hirosimában, de rögtön rájöttem, hogy ez a mondat nem képes pusztán csak referenciális lenni, ha megfeszül, akkor sem, próbáltam fektemben, fejben írni, hátha attól végre elalszom, de abban a Bakáts téri kórteremben legalább harmincöt fok lehetett, noha már hajnali három óra volt, a kórteremben a másik öt ágyon ziháltak, fújtattak a fullasztó melegtől szenvedő betegek, napközben biztosan volt vagy negyven fok, egyre melegebbek voltak a nyarak, és a végén nyilván mindannyian a felforrósodott levegőtől fogunk elpusztulni, egységesen és szolidárisan, és nem ki-ki a maga bajától, ezért, hogy ne halljam a zihálásukat, krákogásukat és fújtatásukat, bekapcsoltam a mobilomon az esőprogramot, mert arra el szoktam tudni aludni, annál már csak a tenger hullámai program volt jobb, lehetett választani, hogy viharos legyen‑e, vagy épp ellenkezőleg, jöjjenek megnyugtató, csendesen lotyogó hullámok, amelyek úgy futnak ki a partra, mint a könnyű mancsokon szaladó kiskutyák, és amikor a gondolataimból egy pillanatra kifülelve azt észleltem, hogy elcsendesedett a kórterem, és a másik öt beteg végre egyenletes szuszogásba fogott, akkor én is megnyugodtam, igyekeztem ellazulni és ráfeküdni az eső megnyugtató hanghullámaira, mint egy szörfös, aki fektében csak arra a pillanatra vár, amikor hirtelen feláll a deszkán, és elkapja a már tarajosodó, terebélyesedő hullámot, amivel kiviteti magát a partra, és az elalvás előtti utolsó pillanatban még az a nemrég olvasott, meglepő hír jutott eszembe, hogy Agatha Christie kedvenc hobbija a szörfözés volt, amit Dél-Afrika partjainál űzött, azért ezt nem gondoltam volna róla, mert én is, mint nyilván mindenki más, csak törékeny kis öregasszonyként gondoltam rá, és nem mint szerelmes, fiatal, sportos feleségre, aki a hullámok hátán lovagol, a cikk mellé fényképet is mellékeltek, hát csöppet sem úgy nézett ki, mint a Miss Marple, nem, hanem… és ekkor csaknem elaludtam volna én is, ha nem hallok a folyosó felől egy irdatlan ordítást, így bele a Bakáts téri éjszakába.

Rettenetesen dühös lettem, mondhatnám, mitológiai haragra gerjedtem, hogy amikor végre-valahára az egész kórterem elaludt volna, valakinek van pofája fennhangon óbégatni, mit sem törődve mások nehezen szerzett nyugalmával, és akkor minden erőmet összeszedve kikászálódtam az ágyból, aminek a végében ott lógott a kódolt kórlap, suic tent, és az infúziós állványt mint egy vonakodó háziállatot magam után vonszolva kiaraszoltam a folyosóra, hogy végtelen haragomban elküldjem ezt az óbégató idiótát a halál faszára, ki kellett menni egészen a folyosó túlsó végéig, mert abból az irányból jött a hang, egyre hangosabban, és ahogy ott vonszolódtam, elképzeltem, hogyan fogom ezzel az infúziós állvánnyal jól fejbe baszni az üvöltőt, és hogy fogom addig ütni, amíg elhallgat, és akkor megláttam a nagydarab üvöltő pasast, és gondolkodás nélkül elkezdtem átkokat szórni rá, és megmondtam neki, pontosan hová menjen, és nem szégyelli‑e magát, ez mégiscsak egy kórház, ahol betegek próbálnának aludni és meggyógyulni, maga meg itt randalírozik, nyilván be van tépve vagy rúgva, de engem ez a legkevésbé sem érdekel, érti, engem csak az érdekel, hogy most azonnal hagyja abba, fogja be a pofáját, és kussoljon, magamat is meglepve ezzel a dühödt kirohanással, amit akár egészséges életjelnek is lehetett tekinteni, mert aki az álmát félti, az azt az erőt, energiát védi, amivel másnap élni, igen, élni fog, mert hiába, hogy már felnőttek, az ikreknek szükségük van rá, jó jel a harag, élni akarást hordoz, azt, hogy van, ami úgy fel tud bőszíteni, hogy képes lennék összeverekedni ezzel a kétajtós istenverésével, aki összevérzett, Kiss feliratú izompólóban, kissé összegörnyedve és a hasát fogva, némileg bocsánatkérően nézett rám, és olyan panaszos hangon, mint aki azt közli a szomszédjával, hogy már megint elromlott a lift, csak annyit mondott, dehát asszonyom, engem hasba szúrtak, és ekkor már jöttek is az éjszakás nővérek, hogy ők is megnézzék, ki okozza ezt az őrült ribilliót, ja, az más, mondtam, fogtam az infúziós állványt, sarkon fordultam, és elindultam vissza, a kórtermem irányába, még nem volt itt az ideje a meghalásnak, time to die, mondja Roy abban a monológban Rutger Hauer észbontó előadásában, dehát nem, még nem volt itt az ideje, sem a hasba szúrtnak, sem nekem, nekem még dolgom van, nem is kevés, például meg kéne oldanom ezt a Hirosima-problémát, hogy mit csinál ez a szó a szövegben, és hogy lehetne kivédeni, hogy ne zilálja szét azonnal az egész mondatot, mikor én csak annyit szeretnék mondani, se többet, se kevesebbet, mint hogy Hirosimában aznap esett az eső.

Jenei László

Itt állok

A feleségem a másik szobából átkiabál, talált egy halottat a dupla ágyban. Szerintem még alszik, álmodik. Fülelek. A ház másik sarkában fekszem, ott fut le kívül az ereszcsatorna, minden csapadékról azonnal értesülök. Most kezd szemerkélni, de persze túl egyszerű lenne, ha ezt azonnal tudhatnám. Pici motozás van, mintha fásult szívvel, de a melegség reményében sírna a csőben valaki. Most gyűlik odafönt a cserepeken a víz, lesznek a szakadékba zuhanó, hátra se néző, hízott cseppek, a víz szálai, majd már a dübörgés. De ebből egyelőre semmi nincs, csak a pici motozás. Álom lehetett ez a halottas dolog.

Kikelek az ágyból, jön a macska, érzi, akárhogy nyikkan, a kiválasztott mondata most süket fülekre talál. Pedig ez számára a jel, leteszem a lábam az ágyról, és jön. Hatalmam hálójába szalad, átengedné magát, égbe mered a farka. A végét megfogom, ahol olyan, mint a leginkább kiszolgáltatott növények hajtása tavasszal a kertben. Engedi, mostanában már nagyon lassan húzza ki az ujjaim közül. Hosszú az éjszaka.

Kikerülök két könyvhalmot, elmegyek az ajtóig. Antik bronztámaszték fogja meg úgy harminc centire a zártól. Ennyi kellett a macskának, hogy ki-be járjon. Vége a világnak, de egy beltéri ajtóra nem vághatok macskaközlekedőt.

Nincs szava rá, de ahogy látom, a feleségem csak káoszt érzékel a szobámban. Egy sodort fonálon lévő, megbotránkoztatóan giccses gyűrű. Egy kávéscsészéhez való, félbetört alátét a prágai Kafka Múzeumból. Öt éve a könyvespolc legalján időző mentaízű gyomorerősítő, amitől azonnal rosszul lehet lenni. Egy megőrzött cetli, amire azt írtam: „szép ám a nyakad”. Öntöttvas virágtartó konzol letört darabja, amit nézegetve bárkinek fura felismerései támadhatnak, de legalábbis érdeklődővé válik az ember. Anyám-nagyanyám-dédanyám feszülete, de mondhattam volna fordított sorrendben is, ez olyan tárgy, ami képes erre: utazni az időben. Nagyapám dalárdai kitüntetései a Horthy-korszakból, apám munkásőr-kitüntetései a Kádár-korszakból – úgy tapadnak az időhöz, kitörölhetetlenül, mint bármelyik bánatos lélek a másikhoz. Tégelyekben Sydol és még kétféle réztisztító szer, amivel a kitüntetéseket fényeztem. A lehető legapróbb csavar kihajtására alkalmas műszerészkészlet, amire csak egyszer lett volna szükség, de akkor nem találtam meg. Egy nagy bögrében legalább ötven darab twist tie, magyarul talán lapos profilú zacskózáró drótnak lehetne nevezni. Gyűjtöm őket, ép ítélőképességem birtokában.

Fotók is vannak. Egyiken anyám kétségbeesett tekintete egy régi tengerparti nyaralásról, amikor nyargalok a víz felé. Anyám egy másik idegenszerű, földcsuszamlást megelőlegező tekintete, amikor szinte serdületlenül előkerültem egy spanyol bikaviadal koszlott plakátjai mögül. Fél napra tűntem el. Barcelona? Az biztos, hogy Katalónia…

Mind közül a legnagyobb kihívás a feleségem számára azon tárgyak sora, melyek látszólag semmiképp sem szolgálnak értelmes érdekeket. Például üvegcsék, melyekben, a felirat szerint, párlatként található Foucault elélvező és Barthes utolsó lehelete. A világoskék „Boldog. Lehet. Lenni.” feliratú alátéten egy ugyanilyen üvegcse Althusser izzadságcseppjeivel. Az üvegcsén a leghagyományosabb sebtapasz, rajta filccel: „NEM, nem ő tette!” Alatta, sokkal kisebb betűkkel, erős fény-árnyék kontraszttal: „IGEN, igen, ő tette!”

Az már említésre sem érdemes, hogy ezeken felül is – a szentség szükségét érezve – sok tucat apróság féltékenységi drámája zajlott a polcaim szélén. Feltekert plakát, melynek végét begyűrt szalvéta fogja meg. Egy kinyomott, de kidobni elfelejtett tubus, macskavitamin. Rohadt széles, átlátszó ragasztószalag, ha embert rabolnék. Egy cserép mellszobor, bajszos, piros szájú férfi, a szeme mintha az álmomból bámulna ki, az alján „G. V.” monogram. Megviselt matricákra piros betűkkel írt nevek, „Ponge”, „Perec”, és még mennyi minden, bútorok fölöslegessé vált csavarjai, befőttesgumik, melyek ellensúlyozhatják a marketinges hazugságokat: kellenek az igazából légmentesen visszazárhatatlan macskatápos zacskókhoz.

El tudom képzelni, mi zajlott le, ha nem voltam itthon. A feleségem belépett a szobámba. Megállt. Felfogta ezt a bőséget. Átérezte, mennyire kilátástalan társulnia, még ennyi év után is, sőt. Épp ezért. Az évek nem az eltávolodás eszköztárát bővítik? Állhatott ott, miért ne állhatott volna. Mindig leskelődött, kutatott. De a többiért nem garantálok. Ugyanúgy el tudom képzelni, hogy a fájdalomtól feltört belőle valami nehéz köhögés, ami fojtó sírássá fajult, de azt is, hogy várt, mert pihenhető találkozás volt ez neki az igazsággal, és csak ilyen szavakat lett volna képes kimondani, ha ismeri ezeket: egyenjogúság eszménye; objektív alávetettség; vagy a fene tudja: botrány.

Ami ott volt… Számuk, gyakoriságuk is idegesíthette. Elbocsátott, de még el nem engedett férj készlete az élethez. Fájdalmak megszilárdult lenyomatai, nem szűnő lavírozásban a közöny és a részvét között, mint amilyenek egy temetést követő érzések. Még ott lehet valahol a könyvhalmok mélyén vagy egy fiók hátuljában a fénykép, amin ő ül az ágyam végén. A megismerkedésünk után készült, első közös reggelünkön. Kellene lennie valahol egy előző délutáni képnek is: egy kiállításmegnyitón véletlenül befogtam a fotó terébe, és ő szól, hogy töröljem ki. Megmutattam neki a képet, kérdeztem tőle, tetszik ez így magadról? Mire azt mondta, majd egyszer tetszeni fog. De a képet ki kellett törölnöm, és nem tudhattam, hányadán állunk. Ha belegondolok, el is telt így pár évtized. Sosem szólt, hogy már tetszene…

Láthatta a szobám fénytől védett keskeny tartományait, ahová beszorultak a szellemeink, az enervált férfiszellem és az enerváltságát újra és újra átültetni próbáló női szellem. Egyetlen vágyálom százszor felszámolt és átszervezett múzeuma, ahol most is éppen, képletesen szólva, üresek a falak, a tárlók. Helyettük szembesülhet a töméntelen könyvvel. De a fegyverletételt is meg lehet unni. Amikor nálunk nagyon nagy a baj, egy másik világ mindig megszilárdul. Volt a vége felé egy ultimátuma, olvassunk egymás listájáról. Tök hülye címekkel állt elő, egyszerűen nevetséges. A hideg kiráz attól, hogy ez fordítva is működik, márpedig működik, és valószínűleg több férfi bukik el. Nem is tudom, vannak‑e még férfi olvasók. Vagy a férfiak legfeljebb már csak előmunkások a női olvasók millióinak. Jó lenne tudni, hogy intézik ezt a nők egy férfival.

Szóval itt ez a rengeteg marhaság a szobámban – de a legtöbb izét én sem kedvelem különösebben. Nem emlékszem rájuk, pontosabban: félek emlékezni rájuk. Rémisztően esetlenek, mint minden, amit egy jobb idő reményében óvunk meg. Sosem hittem abban, hogy a dolgaink beszélnek hozzánk. Van ugyan egy alapminta, mely szerint áttörhetik az élő és élettelen közti falat, de önálló cselekvésre nem képesek. Nem tudnak váratlanul elém kerülni: én találok rájuk! Rendben, mondanám a feleségemnek, sok mindenem haszontalan természetű, de én mégis másként vagyok haszontalan természetű. Amit keresek, az semmi nélkülem. Bár amibe helyette ütközöm, valami másba, az kizárt, hogy hasznomra legyen.

Szerintem a feleségem is úgy állhat néha a szobám küszöbén, hogy meg sem fordul a fejében: ilyen helyen egy halandóra bukkanhat. Egyébként én sem vagyok képes szerelmes tekintettel szemlélni a szobámat. Nem jut eszembe ilyesmi. Ez alól a könyveim sem jelentenek kivételt. Őrület, milyen rafináltan tették tönkre az életemet. És közben mennyire kitartóan törekednek a megmentésemre. Egyszer meg kéne magyaráznom a feleségemnek, miért vannak még meg. Ő és az álmaim. Az a tény, hogy pontosan ezen címek összessége a könyvtáram, a könyvek irántam való tiszteletének kifejeződése. Ezt kéne tudnom a lehető legegyszerűbb szavakkal elmagyarázni neki. A könyvek a szobámban: az álmaim. De a kellő pillanatban képtelen vagyok összerendezni a gondolataimat. Nem vagyok képes elmondani, mit élek át. Ha azt vesszük, ez a legnagyobb bűnöm.

Állok az ajtómnál, és tolom odébb a lábammal az ajtótámaszt, hogy kimenjek, megnézzem, milyen halottról van szó. Nyitom az ajtót. A folyosóra lépni: a benyomások tömeges kicserélődése. Ártatlan kísérlet, hogy másvalaki legyek. Ijesztő. Fojtott hangot hallatok, ahogy úgy általában hajnali négy körül ugat pár házzal odébb egy formán kívüli kutya. Nem mennék sehová, főleg arrafelé nem. De azt mondta, van ott egy halott.

Ő dupla ágyban alszik, ami nem a mi régi közös fekhelyünk, mert azt szanaszét csavaroztam, feszegettem, és elvitte egy rászoruló. Ilyen rászorulók errefelé bőségesen tenyésznek, nem múlik el hét, hogy ne kiabáljon valaki a kapu előtt: x néni, y bácsi. Én, a bácsi! És ezt, mondjuk, egy nyolcvan körüli asszony kiabálja. Nem aprót kér, nincs is már olyan, hanem régi, rossz ruhát a gyerekeknek. Bármit, ami nálunk már csak a helyet meg a port fogja. Haszontalan tárgyakat. Ami nem alázna meg egyikünket sem. A legtöbbjüknek van ehhez érzéke. Mit szólna vajon a szobámban fellelhető készlethez?

Azt a szép, régi ágyat elvitte egy romos állapotban lévő férfi. Sokáig álmodtam róla, mit álmodik, ha benne alszik, és ami őrültség részemről, még én éreztem bűntudatot. Mérges voltam magamra, általában a túlérzékenységre. Mert a régi ágyamban alvó emberek nem osztanak meg velem semmit, nincs híd, kapocs, nincsenek átjárók, nem kell szoronganom emiatt, hogy így alakult. De már késő volt, csak remélhettem, hogy idővel leválnak rólam, mint a kiütött ablakú, elhagyott ház szobájának faláról a tapéta, főleg, ha idegesen rásegítünk.

Emlékszem, mennyire meglepett, hogy rögtön azután jött egy másik férfi, futárszolgálat, szeme sarkából rám sandított, hogy segítek‑e, de mondtam, nem az én ágyam. Kiderült, hogy a feleségem egy dupla ágyat vett magának, mert úgy gondolhatta, ilyen idők jönnek, amikor fontos az előrelátás. Könnyebb egy hazugságot hagyni kifutni, mint az igazsághoz ragaszkodni mindenkivel szemben. Én, minden meggyőződés nélkül, mert hát néha lassú vagyok, csak egy szimpla ágyat vettem, két méterszer egy méter, nem kicsi, de macskával számolva már nem is túl nagy. Viszont nagy lett a folyosó, az az alig nyolcméteres futótér, mely látszólag pártatlanul feszül ki a szobáink között. Az élet csendjében néha kísértetiesen nagy terek keletkeznek a semmiből.

Szóval elkönyveltem, bármikor jöhet egy távozásra való felszólítás. Egyelőre csak ennyit tudtam. És ettől a bizonyosságtól a ház fura átalakuláson ment át. Egy részén tágult, máshol összement. A szobámban nagyon kevés hely maradt lélegezni. Hirtelen felismertem én is, nem lehetett többé közönyösen viszonyulni a könyvek tömegéhez. Mindenhol ott voltak, a falakat foglaló polcokon, parkettától plafonig. Akad olyan fal, ahol csak a belmagasság feléig vannak felrakva könyvespolcok, ott a tévé. És a földön mindenhol, kupacokban, rég elfeledett szisztéma szerint emelt halmokban. Nem lehet porszívózni ezektől. A könyv nem olyan, mint egy érme, amin másként ugrik tovább a fény. Csak nyeli a port. Néha utálom őket, és a könyvek sokasága láttán már mindig eltölt a halálfélelem. Folyton azt kérdezik: készen állsz? A legtöbb azt is tudni akarja: hogy viszel majd magaddal? Nem szabad sajnálnom őket. Csak óvatosan, mindenki elveszett, ha tud bocsánatot kérni.

Közben már kint vagyok a folyosón. Nemrég cseréltünk szőnyeget. Ez sem zajlott zökkenőmentesen. Mondjuk az előzőt is ő vette. Azok hosszú, sötétzöld futószőnyegek voltak, nagyrészt mozdíthatatlanok, de ez, ami most itt leplezni próbálja a sok évtizedes parketta hibáit, több részből álló angyalszárny, pihekönnyű valami, aminek alkalmatlansága hideget sugároz. Neki tetszett. A macska ezerszer összetúrta, amikor olyanja volt, átrohant rajtuk, és mögötte felgyűrődött az összes. Mindig igazgatni kellett, helyére tenni. Amikor kiráztam az udvaron, valami a széleihez csomósodott benne, kicsi puklik alakultak ki, érdekesnek gondoltam. Egy szőnyeg nem ilyen. Szerintem a macska már akkor tudta, hogy a legenda oda: ágy, szőnyeg, egymást érő bűnös vállalkozások, a véglegesség helyett az átmeneti szükségmegoldások. Minden egy irányba mutatott, egy lehetőség felé, hogy immár tudjunk örülni a másik fájdalmának, még ha egyelőre nem is ment olyan könnyen. A macskának meg lett nehezítve a mozgása. Elzárkózó jelleme igazolást nyert, miként az enyém is.

Tudtam, ha bármi komoly dolog történt a házban, annak nyoma kell maradjon, hiszen ezekkel dolgoznak a rendőrök. Ilyenből én kevéssel legyek kapcsolatban – ennyi töltötte ki a gondolataimat. Egy halott ember nem vicc. Tekintettel kell lenni arra, hogy bár a saját maga számára a problémákat véglegesen szétfoszlatta, a közelében lévők szorulhatnak. Távol kell maradni mindentől, amiben a rombolás végleges formát öltött.

Lassan lépkedtem a folyosón. Abban biztos voltam, hogy a szobájába nem megyek be, csak ha perdöntő, megerősítő jelzést kapok. És most itt állok az ajtajánál. Hátul, a konyhánál, a hűtőn lévő mozgásérzékelő szál fénye felvillan, elmehetett előtte a macska. Összekapaszkodó emberi árnyékláncokat látok, miközben tudom, hogy ez teljességgel kizárt. Viharos szelet vizionálok, mely ablakokat nyom ki, bezúduló záport, lent a földön a redőny kitört lécei remegnek az esővízben. Nehéz így tisztán gondolkodni. Valószínűleg csak a vérnyomásom, és tényleg, jön is a kattanás a fülemben.

Vissza kéne mennem, a szobámban az eresz hangjai eligazítanának. De most képtelen messzeségbe tűnik minden, az út vissza egyre járhatatlanabb. Óvatosan kéne kiválogatni néhány szót, hogy mi van tulajdonképpen. Kiabálok neki: mi történt?

Nem hiszem, hogy pár másodpercnél tovább tartott volna. Egyszerre fut át rajtam, hogy hiszen én most ezzel engedményt teszek, közeledem, feladom magam. Közben pedig jól hallom Liszt Ferenc Funérailles című zongoradarabjának legvégéről a dübörgést, és a háromhangnyi zárlatot, a szünettel elválasztott finom ütéseket, melyekben semmi elköteleződés nincs. Csak a lemondás.

A hűtőn lévő szál fénye kialszik, sötétben vagyok. Állok a feleségem szobája előtt. A folyosón, a degenerált, nyakló-csukló szőnyegen. Még azt sem tudhatom, hol a macska. Viszonyítási pontok nélkül vak vagyok. Olvasok egy másik szívben. Mégsem úgy menne, ahogy gondoltam, hogy egy másik könyvben?

Mintha rám robbanna az ajtaja: mi a fenét csinálok már megint! Ideges. Mondom neki, hogy alszom, de egy halott van az ágyában, én csak segíteni akarnék.

Kiszely Márk

Szeretetnyelvek

Az ágyba vágott lyukon keresztül csak a lábfejét látom. Bemutatkozik, ő lesz ma a masszőröm, Lulu. Feltekert törülközők, műanyag mécsesek. Füstölőillat. A csempe lila, a lila az egyensúly színe.

Hogy vagyok, jártam‑e már itt, műtöttek‑e az elmúlt tizenkét hónapban – a kötelező kérdéseket sorolja, közben a hátamon húzódó heg körül matat. Ne aggódj, azt egy dekorelem vágta rám, rossz helyen másztam ki a medencéből, mondom. Gyúrhatod nyugodtan, már nem fáj.

Egy jó masszőr kíméletlen, mégis eléri, hogy megfeledkezz róla. Egyedül fekszel az alagsori szobában, folyik a nyálad, előpuhulsz a hangulatvilágítástól, láthatatlan erő mászkál a testeden, és szétroppantja a gerinc menti görcsöket.

Lulunak be nem áll a szája. Azt mondja, sötét lesz, mire végzünk, jobban teszem, ha taxival megyek haza, elszaporodtak a rosszarcú alakok a környéken. Higgyek neki, ő látott olyat, hogy egy családapáról rángatták le a hátizsákot a buszmegálló közepén. Ordítottak a gyerekek. Rendben, Lulu, hiszek neked, de képtelen vagyok reagálni. Ahogy a lapockámba mélyesztetted a hüvelykujjadat, rögtön kikapcsoltam.

Sóhajt, talán megsértődött. Egy mázsa, hallgatag tésztát kell dagasztania a következő hatvan percben. Kilép a papucsból, hangosít a relaxációs zenén. Éneklő edények, pánsíp. A háttérben a takarításra pazarolt vasárnapok madárcsicsergése.

✦

A kanapén ülve felügyeltem a robotporszívó munkáját. Halkan búgott, mint a legszebb japánkertek. A teraszajtónak ütközött, megfordult, elindult a ruhaszárító felé. Az utolsó pillanatig reménykedtem, hogy nem kapja be a padlóra lógó ingujjakat. Végül irányba kellett raknom bokából. A folyosón faltól falig ment, én meg hátradőlve hallgattam a padlószegély dobogását. Ez is pihenés.

Hibajelző üzenetre ébredtem. Hirtelen álltam fel, az ajtófélfának támaszkodtam, amíg szétoszlott a hangyaboly. Egyre gyakrabban járok így. A porszívó egy helyben forgott a fürdőszoba közepén, egy papír zsebkendő gyűrődött a szájába. Darabokra kellett szednem, hogy ki tudjam halászni belőle. Elkéstem, megfulladt, nem kapcsolt be többé.

Utazótáskába csomagolva vonszoltam el a márkaszervizig. Napi ötezer lépést javasolt a háziorvos. Az utolsó munkanapom óta tartom. Ötezer lépéssel húztam be a cipzárt a fél évszázados pedagógusi pálya hullazsákján. Nyugdíjba mentem, megkezdődött a harc a glaukóma, az időskori cukorbetegség ellen.

A szakember megkönnyebbült, hogy nem reklamálni jöttem. A garancia régen lejárt, és látszott, hogy én barmoltam szét a forgófejet, kellemetlen lett volna vitatkozni. Tíz munkanapot kért a javításra, elfogadtam az ajánlatát, közben az öreg Rowenta járt a fejemben, micsoda szerencse, hogy nem raktam ki a kukák mellé.

Hazafelé beléptem a gyógyszertárba. Csonterőtablettákat kerestem, erre is odafigyelek. Rögtön érezhető volt valami szokatlan feszültség, a gyógyszerész úgy nézett rám, mintha tetten értem volna az egyik beosztottjával. A pult vásárlói oldalán egy negyvenes nő várakozott. Sovány, a bőre felhevített szivargyújtó, hullámos és vörös. Az új rendelet szerint a gyógyszerész jelenlétében kellett meginnia a napi metadonadagot. Köhögött, aztán a szájához emelte a műanyag poharat. Legfeljebb fél deci, sárgás keverék. A sárga szín jelentése: boldogság. Beragyogja a komor barlangfalakat. Az új élet színe is. A tojássárgája.

Egy pillanat alatt történt minden. A nő eldobta a poharat, a kijárat felé kezdett rohanni, az útjában voltam, félrelökött, levertem a polcról a köptetőket, egy férfi várakozott a gyógyszertár előtt, helyben járt az izgalomtól, taposta a betont, egymásba fonódtak, és a nő átcsókolta neki az ópiumpótlékot, aztán eltűntek, mint a szerencsés vadak az első fegyverdörrenés után.

Kaptam fél liter ásványvizet az egyik eladótól. Ragaszkodott hozzá, hogy ülve maradjak, amíg visszatér belém a lélek. Kedves volt és alacsony. Nem akartam bevallani neki a rosszullét okát. A gyógyszertár előtt várakozó férfi az egyik utolsó osztályomba járt, kiemelkedő érzéke volt a matematikához. Úgy tűnik, manapság a londoni heroin-reálkörben kamatoztatja a tehetségét. A metadon utcai értékének kiszámításával foglalkozik. Ő is felismert engem, a régi tanárt, és én a szégyent kerestem a tekintetében, de a tulajdon édesanyja sem tarthatta volna vissza attól, amit eltervezett. Kiszipolyozta a fél deci, sárga boldogságot a szerencsétlen, kulacsnak használt nő szájából. Csak álltam dermedten és egészségesen, mert tartom a sétát, szedem a vitamint, kerülöm a zsíros ételeket, aztán mint az üdülőházakban portyázó tolvaj, besurrant a nyakszirtembe ez a szúró, sugárzó fájdalom, amitől le kellett ülnöm, el kellett fogadnom fél liter ásványvizet a kedves és alacsony eladótól.

✦

Lulu térdepelve csoszog a gerincem mentén. Aprókat köröz, mintha szarvasbőr kendővel tisztítana egy szemüveglencsét. Amikor először láttam a plafonhoz erősített farudat, tudtam, hogy itt a hátamra fognak mászni. Egy mahagóni mínuszjel közvetlenül a masszázságy fölött, abba kapaszkodik a masszőr. Hordónyi borszőlő vagyok, Lulu felismerhetetlenre tapos.

Datolyaillata van. Éhes, érzem minden mozdulatán. Megérdemelne egy kajaszünetet két kuncsaft között. Az izomlazító kenőcs színéről a főzött tejszín tetejére kanalazott marmelád jut az eszébe. A bőrömről a tyúkkopasztás, a csontokból kifőzhető életerő. Ma ő a szakács. Az alkarja nyújtófa, a könyökén merőkanálfejek. A combomban letapadt méreganyagokat piszkálja fel a lábas aljáról. A sűrűjét. Hallom, ahogy szürcsöli.

Az alfa-állapot kapujából zuhanok vissza a valóságba. Lulu a hátamra fordít, mint egy kimerült borjút, amiben annyira megrekedt a gáz, hogy már mozdulni sem tud magától. A szememet langyos törölközővel fedi le, és egy sterilizált, narancssárga szeleptűvel lékeli meg a gyomromat. Rángok, mint egy lefogott haszonállat. Még bennem van, de tudom, hogy távozni fog az összes ártalom.

Mindenki okkal jár ide. Az egészséges embert a bűntudat hajtja, hogy semmije sem fáj igazán. Közösségi élet után epekedik: aki látja őt bejönni a szalonba, azt gondolja, ott egy bajtárs, neki is biztos zsibbad a lába ébredéskor. A masszázs a legtöbb, ami kapható a kollégáktól. Az ünnepelt az ajándékkártyák tükörtermében bolyong, amikor rátalál az igazira. A masszázsról henceg a szomszédnak az iskolagondnok. Masszázzsal lepi meg magát a vénember.

Az én okom komolyabb egy teniszsérülésnél. Pszichoszomatikus izomfájdalom. Nem viszi ki ötezer lépés, sem a marékszámra nyelt magnézium-citrát, csak az, ha Izzi, Imogén vagy éppen Lulu minden eszközt bevetve megdolgozza a hátamat. Úgy szeretek innen hazamenni, mint akit összevertek. Négykézláb, félájultan. Az életemért könyörögve a magasságos égnek.

Lulu a spanyolfal melletti csapnál próbálja lemosni a tigrisbalzsamot a tenyeréről. Most látom először az arcát. Harmincas lehet, természetes szépség. A felső ajka, mint egy cirkuszi sátor, az alsó laza mentőháló a tornászok alatt. Kitűrve hordja az egyenruhát. Felülök, szeretnék valami kedveset mondani.

Az öltözködés a szomorú rész. Magamra maradok a tükörrel és a meleg fényű lámpákkal. A talpamon füstölőhamu. A hátamon heg. És ott áll velem szemben, ami megmaradt a nagybecsű tanárból. Mintha én parancsolnék neki, mintha engem utánozna, egyszerre gomboljuk össze az inget, egyszerre lépünk a bakancsba. Tengerészcsomó van a nyelvünk helyén.

Soha többé nem marad meg a hó. A sötétből, a hidegből lehet észlelni a telet. A buszokat már körbetekerték égősorokkal, a kisboltok csillagánizsban úsznak. Holnap tisztítóba viszem a zakót, vendégségbe készülök. Hogy ne legyek egyedül, a szomszéd házaspár minden évben áthív ebédelni karácsony másnapján. Körbeadjuk a merőkanalat, forró levest eszünk. A főétel kacsasült, a desszert után elnehezedve ülünk a nappaliban. Beszélgetni sincs erőnk. Ugyanaz a massza emésztődik a gyomrokban, ugyanaz a tápanyag kerül a véráramba. Mintha egy tűvel szúrná magát az egész asztaltársaság. Csend van. Üres szemmel bámuljuk az ablakot. Esik. Elolvad. Ez is szeretet.

Kontra Ferenc

Karácsony utca

Kint telihold van, végigível a tetőkön. Fényt csak minden második házban látni. Sok helyen kikapcsolták az áramot.

Egyik ismerősömnek mondtam, hogy engem itt nem ismer senki. Azt gondoltam, hogy ez jó dolog, eddig el is voltam vele. De most kételyeim támadtak, mert az ismerősöm a homlokát ráncolta. Azt mondta, ha nem ismernek, akkor nem tudják a történeted. Egy ember, akinek nincs története, az idegen marad a saját környezetében.

A hetvenes évek végén épültek ilyen utcák, melyekben többgenerációs házak álltak. Akik építkezésbe kezdtek, úgy vélekedtek: ha felnő a gyerek, neki is lesz itt helye. Nemcsak magamnak akarom a házam, hanem nekik is. Mert itt laknak majd az emeleten. Együtt marad a család. Lent, a félemelet alatt lesz a garázs, és mellette még egy kis süllyesztett lakás is van. A tervezés során kialakított különálló lakrészek biztosítják a privát szférát, míg a közös helyiségek és a kert lehetővé teszik a közös programokat.

Azokat az időket idézi a Karácsony utca, amikor még vidám szociográfusok mérték fel a környéket.

A mi utcánkban egyetlen ház sincs, melyben több generáció lakna. A legtöbb helyen csak egy idős asszony él. Vagy még annyi sem, a legtöbb emeletes épület lakatlan, csak egy kutya vigyáz rá. Úgy maradtak a bútorokkal együtt, ahogyan elhagyták őket. Akik a házakat építették, már a temetőben pihennek. Gyerekeik, ha a városban maradtak is, beljebb költöztek, a központ irányába. Sokan két házat örököltek, a legfiatalabb generáció pedig külföldön talált munkát, aminek vannak anyagi okai is, de van ennél lényegesebb kérdés is: ki szeret egy reménytelen, lepusztult skanzenben élni, amely kinézetre is olyan lestrapált már, mint egy westernfilm díszlete.

Karácsonykor látszik leginkább a közeli határátkelők torlódásán, hogy még mindig jönnek haza meglátogatni a nagymamát, de ez nem marad sokáig így, hiszen a nagymamák is elfogynak.

Néhány éve még ott voltak a táblák sorban az ablakokban, hogy a ház eladó. De ez felhívás lett a fosztogatóknak, majd pedig ilyen elhagyott hajlékokból lettek a migránsok átjáróházai a határ közelében. Elhagyottságában minden tönkremegy amúgy is. A melléképületek összeroskadásával kezdődött. Alaposan alászállt az ingatlanok ára.

A magányos utcák kiábrándítóak. Amikor mondtam az egyik helybelinek, hogy ezekben az utcákban nem lehet a kutyáktól sétálni, ugatnak veszettül, alig várják, hogy legyen kit megugatni, váratlanul megijeszteni, azt válaszolta, hogy mi nem szoktunk sétálni, mi megyünk valahova.

Eleinte sajnáltam a kutyákat, hogy riasztónak használják őket, csak reggelente megy valaki, hogy enni-inni kapjanak, aztán magukra maradnak, hogy őrizzék a portát. Ami persze csak lelkiismereti okokból nevezhető házőrzésnek. Aki valóban rabolni akar, az könnyen elbánik egy ebbel. Akkora a választék, hogy valójában már a szabad préda sem kell senkinek. Ami már harminc éve bent rohad, az kinek kellene? Az aranyukat a tulajdonosok nem itt tartják, nem kutyaugatással védik. Mégis a kutyatartás lett a helyi hagyomány, amely nincs tekintettel azokra, akiknek az életét megkeseríti ez a hallatlan kutyakoncentráció.

Régebben kijártam a szokásos havi vásárba, nézelődtem arrafelé is, ahol a kisállatokat árulták. Meglepődtem, hogy kutyákból mekkora a választék. Persze, milyen aranyosak. Mintha kitenyésztették volna itt azt a fajtát, amiből hatalmas a kínálat, és jó áron kelnek el. Nem is kell messzire mennem, hogy meghalljam, mi kell ide: ez úgy ugaaat, úgy ugaaat, így kínálgatják a legkelendőbb korcsokat. Ez a faj megcsúfolása.

Nekem is volt otthon kutyám, elérzékenyülök, ha eszembe jut.

Elkísért mindennap a buszmegállóba, vártuk a buszt. Mindig a hátsó ajtón szálltam fel, nézett, amíg felszállok, aztán megfordult, és elindult haza, én pedig néztem a kutyámat a hátsó ablakból, ahogyan magányosan ballag, láttam, amíg csak el nem kanyarodott a busz a következő útkereszteződésben.

Sok történetem maradt róla, mesélem is mindig, amikor alkalmam van rá.

Házunk előtt egy hatalmas fenyő áll, egy igazi óriás, amely évről évre nőtt és erősödött. A fák között talán ez volt a legszebb és legimpozánsabb, gyökerei mélyre hatoltak a földben, mintha egy egész életet élt volna már a föld alatt. Mély árnyékot adó lombja minden évben karácsony környékén különleges fényt hozott a házunk köré, mintha egy titkos emléket rejtegetett volna. A szomszédjaink, akik szemben laktak, egy rendőr a családjával, nem osztoztak a mi elragadtatottságunkban. Mindig panaszkodtak, hogy a fa túl nagy, hogy eltakarja a kilátást, és hogy az egyetlen megoldás, ha kivágjuk. Sokat beszéltek erről, főleg a férj, aki minden reggel munkába menet méregette a fát, mintha már el is döntötte volna: elérkezett az idő, hogy megszabaduljunk tőle. Azonban a fenyő az utcakép része lett. Volt valami varázslatos benne, valami, amit a rendőr szomszéd soha nem értett meg: hogy a fa nem csupán a kilátást, hanem a múltat, az emlékeket is őrizte, és talán épp a nehézségek idején adott reményt, erőt és meghittséget. Az idő telt, a fenyő egyre magasabbra nőtt, és már túl nagy ahhoz, hogy bárki is komolyan fontolóra vegye a kivágását. Mintha csendes tanúja lett volna az életünknek, a változásoknak, a mindennapi pillanatoknak. Lidércek óvták fenn a koronáját.

A mi utcánkban semmi sem marad titokban. Némi izgatottságra adott okot, amikor a srégen által álló házba négy ukrán férfi költözött. A bicikligyárban kaptak munkát. Itt senki nem figyeli a szomszédjait. Csak feltűnt, hogy menetrendszerűen érkezik hétvégén egy kombi, hoz négy nőt. Besétálnak a házba. Kicsit hangosabb lesz a zene, kicsit több nevetés hallatszik a nyitott ablakokból. Aztán hétfőn munkába megy a négy férfi. Hogy a nőkkel mi lesz, hova lesznek, aztán honnan jönnek megint, nem kérdi senki.

Én nem tudom, mi történik nálunk, miközben az egész utca tudja, mondom a háztetőt javító mesternek. Elneveti magát, ahol mi megjelenünk, ott azonnal feltűnnek a szomszédok. Négyen dolgozunk a tetőn, ami mindig zajjal jár, felkelti az érdeklődést. Mi történik a szomszédban? A sepregetés az alibi, mondja a mester. Sepregetni mindig kell, akár az udvarban, akár járdán, akár az utcán, közben jár a szemük, nem feltűnő a nézelődés, bárhova lehet nézni sepregetés közben, tehát én csak sepregetek a saját portámon, közben a kiskapuhoz érek. Mit ad isten, a szomszédasszony is éppen sepreget, megállunk a kapuban, és megbeszéljük, mit javíttat a szomszéd a tetőn, szemügyre vesszük, megtippeljük, mennyibe is kerül mindez.

Már alig vannak szomszédok, két év leforgása alatt üresedett meg két ház, két idős házaspár hunyt el, előbb a férfiak, aztán egy éven belül mentek utánuk a feleségek, mint egy kegyetlen haláltáncban, melynek titkok szőtték dallamát, el sem hittem, hogy van ilyen a valóságban. A fülemben csengett A haláltánc balladája, melyet Faludy György Villon nyomán szerzett:

– A Titkot űztük mindahányan,

s az évek szálltak, mint a percek,

véred kiontott harmatával

irgalmazz nékünk, Jézus Herceg!

Közös volt bennük, hogy mindkét ház gazdája különös gonddal művelte a kertjét. Egyikük mindig megkínált meggypálinkával, átbeszélgettünk néha egész délutánokat. Minden évjáratból felcímkézett üvegeket tárolt a pincéjében. Nem tudom, mi lett a gyűjteményével, a háza tíz éve lakatlan. A fia Heidelbergben él a családjával.

A másik szomszédnak a gyümölcsfáit néztem irigykedve. Mire elért bennünket a klímaváltozás, a ház gazdája már körbeültette a többgenerációs otthonát gyümölcsfákkal. Manapság már nem érdemes semmilyen gyümölcsfát ültetni, mert ha megmarad is, csak sínylődik. A talajból lösz lett, és csapadék sem esik, lassan a tó is kiszárad a város szélén, szörnyülködve fényképezik, mintha katasztrófaturizmus látványossága lenne. Ezért néztem irigykedve a szomszéd fáit, melyek megerősödve éppen fénykorukat élték. Az utcafronton szilvafák álltak. A kerítés mögött pedig lugasba fonva hat körtefa, mindegyik más fajta volt, nyártól őszig folyamatosan értek, az aratási körtével kezdődött, és a téli körte zárta a sort. Különösen tavasszal nyújtottak gyönyörű látványt, amikor a házat a virágzó fák rózsaszín-fehér felhője szinte a magasba emelte. Az udvar teljes hosszában az asztali szőlők lugasa futott végig. Ilyen bőséges termést előtte sem, azóta sem láttam.

A házat a fia örökölte. Nem költözött ide, hiszen már a családjával együtt a belvárosban élt. Sikerült viszonylag hamar túladnia rajta. Bármilyen alacsony áron is, megérte neki, mert nemigen volt mire várnia, hiszen itt jóformán minden második ház vevőre várt.

Az állami juttatás segített a vásárlásban, melyet egy fiatal házaspár kapott, alig kellett hozzátenniük, és övék lett az emeletes épület.

Ilyenkor megnézi az ember, honnan jött, ki lesz az új szomszédja. Az egyik közeli telepes faluból érkezett. A telepes itt annyit jelent, hogy a második világháború végén elűzött német lakók házaiba költözött montenegróiak leszármazottja. Babonák ködébe vész, hogy talán évekig féltek a „svábok” szellemétől és attól, hogy az elköltözöttek egyszer megjelenhetnek, visszavéve jogos jussukat. Ami persze nem történt meg.

Az új tulajdonosok kikötése volt, hogy innen mindent vigyenek el, nekem csak a falak kellenek, mintha én építettem volna, semmi más ne maradjon itt. Mindezt jól hallhatóan adta közre. Néztem is, mire ez a nagy sietség, napokig tartott a ház kipakolása, mentek a bútorok, hűtőszekrények, papundeklidobozok, jöttek a kamionok, vitték az esővíztartályt és a hordókat a hátsó melléképületekből.

Valóban csak a falak maradtak, mintha most épültek volna.

De még mielőtt beköltözött volna az új tulajdonos, kiásta a ház előtt tövestül a gyümölcsfákat. Felaprították a körtelugast is. Nekem elsősorban azért volt furcsa, mert ezek nemesített, értékes fajták voltak, még teremtek, hatalmas kárt okoztak ezzel saját maguknak, hiszen a fák ellátták volna őket gyümölccsel életük végéig. Ráadásul kivágni az udvarból a cseresznyefát ott, ahol éppen gyereket várnak?

Másrészt ezeket nem is szükséges gyökerestül kiásni, úgysem hajtottak volna ki, nem olyan fajták. Inkább rituálisnak tűnt az eltávolításuk, hogy írmagja se maradjon itt a régi tulajdonosnak.

Berendezkedett üres házában, csupasz portáján az új tulajdonos, csakhamar megszülettek az ikrek, a két fia. Korábban mindig láthatósági mellényben, munkásoverallban jött haza, az útépítő és karbantartó vállalatnál dolgozott. Hónapokkal később az tűnt fel, hogy megállt a háza előtt szolgálati kocsijával, kiszállt civil ruhájában, bement, mint aki csak otthon felejtett valamit, aztán kijött, beszállt és elhajtott. Teljesen értelmetlennek tűnt. Néhány nap múlva ugyanez ismétlődött, kint kötöztem a futórózsát a pergolára. Feltűnt, hogy milyen lassan hajtott. Ki tudja, mi munkált benne: talán azért vezetett ilyen lassan, hogy az utcában mindenki megtudja, hogy előléptették, nem egy sima útkaparó már, hanem szolgálati kocsival jár munkaidőben, nyilván szervez, intéz, és megengedheti magának, hogy csak úgy hazaugorjon valamiért, ha kedve tartja. Ezt mindenkinek meg kell tudnia, ezt akarta közölni az utcával. Mert egyéb célja aligha volt, hogy megint hazahajtott, megint nem hozott és nem vitt semmit. Még csak alibiből sem, csak maga a kocsi, a szolgálati, azzal nagyot villant, azt gondolta, és ez kiül a testbeszédére, már nem is volt olyan alacsony, nem is volt olyan jelentéktelen, már lett valaki.

Bezárom a kaput. Macskaszemek cikáznak a fenyő alatt. Éjfélt üt a toronyóra. Gyereksírás keretezi az utcát.

Sajó László

Két gesztenye

Babonák napja, csütörtök, amikor a legnehezebb.

Öcsém 11.25-kor telefonál, anyánkkal nagy baj van, most meghalok, hív engem, menjek, este jön az orvos, ezt megvárom.

Sógornőm telefonál (fél 2 körül), azonnal induljak. Hívom Katát, meghal anyám, elviszel?

Átöltözöm, pakolok (fogkefe, gyógyszerek), 1/4 3‑kor telefon, öcsém, megtörtént.

Csend, sírok, nem értem oda!

Elaludt, mondja öcsém.

Látni szeretném, mint apánkat.

Később felhív, Barcikán nincs hűtőkamra, Ózdra vitték, Újharangodon hamvasztják, szerdán, előtte meg lehet nézni.

Harangod, temető, kápolna, a krematórium.

Fekete bőrkanapé, fotel, asztalon gyertyák, művirágok, tömjén- vagy milyen illat; szemben üvegablak, függönnyel, itt lehet majd megnézni.

Kimegyünk, látjuk, szürke-barna füst, ez még nem anyám.

Vissza, férfi jön, elmondja a menetet: kitolják ide, az előtérbe, meg lehet nézni, aztán, ha kérik, a hamvasztást is, kérjük.

Azonnal kitolja, aggódom, hogy ő legyen.

A krematóriumban az elhunyt egyedi azonosító sorszámot kap. Ennek az azonosító számnak a neve a hamvasztási sorszám. A hamvasztási sorszámot éghetetlen anyagból is elkészíti a hamvasztóüzem, és az elhunyt mellé, a hamvasztókoporsó fejrészébe is elhelyezik. A hamvasztókoporsó külső oldalán, a fejrésznél is feltüntetik.

Csak az arca, fóliával fedve (apámnak mintha a mellkasa is kint lett volna, és nem volt fólia).

Felszegett fejjel, tátott szájjal, ebben a pózban halt meg, mindig így alszik, mondja öcsém, lassan ernyedt el.

Búcsúzott, mint annyiszor, és hogy végre. Mondtam neki, elindultál.

Bocsáss meg, anyám.

Tárcámban, amíg el nem lopták, őrizgettem egy cédulát, anyám kézírása.

Szeretem a kegyetlen gyermekemet is.

Sokáig kint hagyják – apámat negyedóráig, az már rég eltelt.

Most még láthatom anyámat, és arra várok, hogy elvigyék?

Nézem nyitott, üres száját, kivettétek a fogát? – Még ő vette ki.

Nem tettük be a fogát, mondta anyám, amikor apámat néztük meg.

A fólia nem engedi, hogy hozzáérjek, benyomom az állánál (duzzadó, erős), a homlokánál, az orránál, az arcánál.

Levegő kellene, Kata kinyitja az ajtót, nem állok oda, félek, elviszik.

Öcsém aztán bezárja, azért tartják zárva, ne jöjjenek be legyek, egy beszállt.

Fekete ruha, ennyit látok, a nyakánál, ti adtátok rá? – Mi adtuk oda.

Tehát mások öltöztették. A testtel, amikor már csak test, aztán minden megtörténhet.

Nézem fehér haját, szemeit; csukva volt a szeme? – Elaludt.

Próbálták felkötni az állát, nem tudták, megmerevedett.

Fehér, csipkés lepedővel (lepellel) letakarva.

Jönnek, el se tudok búcsúzni. Eddig mit csináltam?

Ketten vannak, az egyik lehúzza anyám arcára a leplet, és elöl húzza, a másik hátul tolja a kocsit, vagy mit, a hamvasztókoporsóval, anyámmal – nehéz vagy, madárcsontú anyám.

Megnézik? 5 perc.

Úgy értem, az egész 5 perc, ő, hogy annyi idő múlva.

A szükséges hőmérséklet elérésekor a hamvasztómester felhelyezi az elhunytat az úgynevezett bekezelő villára úgy, hogy a koporsó fejrésze mindig a kemence irányába mutat, és újból azonosítja az elhunytat.

Függöny szét.

A bekezelő villa (azon eszköz, amely segítségével a koporsót a kemencébe helyezik) segítségével a koporsót a felnyílt ajtón keresztül betolják az égéstérbe és leengedik a kemence padlózatára, a villarészt kihúzzák, és a kemence ajtaja lezáródik. Az ajtó bezáródása után a behelyezett test hamvadni kezd.

Függöny be, az előadásnak vége, ennyi volt.

Az egyik hamvasztómester, aki fogadott bennünket, kijön, innen 2, 2 és fél óra, míg elhamvad.

Indulunk vissza.

Először, még el se hagyjuk a helyszínt, a haj semmisül meg, majd fokozatosan a lágy részek, végül a csontok.

Miskolcnál az erek, Mezőkövesdnél az izmok, inak, Füzesabonynál a vese, Hatvannál az epe, Aszódnál a tüdő, Gödöllőnél a máj, Mogyoródnál a szív.

A holttestben lévő bélgázokat egy hegyes végű fémcsővel távolítják el a robbanásveszély elhárítása végett.

A megfigyelések szerint a szív hamvad el utoljára.

Megérkezünk Budapestre.

A hamvasztás akkor nevezhető tökéletesnek, ha valamennyi szerves anyag elhamvadt, és csak az izzó csontváz maradt vissza a hamvasztókemence padozatán.

A hamvasztómester felnyitja a hamvasztókemence kikezelő ajtaját, megkeresi az éghetetlen lapkát, és a megmaradt csontokat a kikezelő lapáttal áthúzza a kemence végében kialakított hűtőrészbe. Megközelítőleg 30 percig hűtik azokat, ezt követően egy rozsdamentes hőálló őrlőedénybe – úgynevezett kokillába – helyezik. Az őrlőedényt a csontőrlő malomba teszik, és a csontokat hamuvá őrlik, amelyet belehelyeznek az előkészített urnabetétbe, majd ráforrasztják annak tetejét, így létrehozva a légmentes záródást. Fontos szempont, hogy a padozatot a hamvaktól teljesen meg kell tisztítani, azon hamvak nem maradhatnak, addig ugyanis a következő hamvasztás nem indítható!

Hazaérünk.

A temetésre szandálban megyek, ezt tudom felvenni. A sírhoz menet szólok az urnát vivő gyászhuszároknak, majd többször meg kell állnom, dombon van a miskolci Deszkatemető. Szólok, megállnak, többször, mögöttük is megáll a menet. Eljutok a sírhoz, fehér rózsát a gödörbe, és öcsémmel egy-egy gesztenyét; anyám kérése, apával szedtük. Most anyám hamvai és a gesztenyék apám hamvai mellett. A torban unikum, pálinka, mondják a rokonok, akikkel utoljára apám temetésén találkoztam, nem nézel ki valami jól.

Anyám halálhírére megdagadtak a lábaim.

Mondták, a szíved, attól van, azonnal menj orvoshoz. – Sose volt baj a szívemmel.

A temetés után háziorvos, sürgősségi, az utolsó utáni pillanatban jött be, mondja a doktornő, nem éreztem a veszélyt. Két hónap kórház, beavatkozás.

A lábdagadás volt a jel, anyám figyelmeztetett.

Aki az utolsó éjszakán, sógornőm ült az ágyánál, újra megszült.

Ezt mesélte menyének, hogyan történt.

És megint megtörtént.

Halálos ágyán nem engedett meghalni.

A szövegben Juhász Ferenc-idézet.

Felhasznált irodalom: A hamvasztás menete (gyaszhuszar.hu)

Szvoren Edina

Passepied

Táncolni kell tanítanom őket. Nem tudom, hogy egyes kűröket vagy inkább magát a táncot, a mozgás lényegét kell‑e nekik megtanítanom, de aszerint választok kűr és lényeg között, hogy éppen mi tűnik egyszerűbbnek. A pénzt nem én kezelem. A csütörtököt kivéve mindennap tanítok, de még a szünnapomat is készüléssel töltöm: koreográfiákon gondolkozom, kísérőzenét keresek, táncosok életéről olvasok. Nem tudom, honnan tudják a tanítványaim, hogy ide kell járniuk, ebbe az utcába – ebbe a házba, aminek a felső szintjét egy ózongenerátort gyártó cég irodája foglalja el –, egy nap egyszerűen csak megjelentek, és elindult az oktatás. Én választottam a csütörtököt. Ahogy rotringhegy bújik ki ceruzából, néha megjelennek a tanítványaim szülei, és arra kérnek, a szünnapot tegyem át csütörtökről keddre, péntekre vagy szerdára. Újságkivágásokat hoznak, fából készült nagy fűszerlapátot, beszélgetnek velem. Nyolcféle szeretet van, közölte velem egyikük még az elején. Két majdhogynem egyforma szoknyát kaptam az iskolától, hogy legyen miben tanítanom. Bokáig érő szűk szövetszoknyában állok a tanítványaim előtt, miközben az iramot diktálom, számolok, korrigálom a testtartásukat, a gyapjúszálaktól pedig szünet nélkül viszket a lágyékom és a hasam, ahol a szoknya leginkább rám tapad. Magukkal a tánclépésekkel próbálom vakarni magam. Már otthon átöltözöm, holott a szoknyát munkaruhának tartom, és néha azt latolgatom, nevezhetem‑e egyenruhának, amit rajtam kívül senki nem visel. Szoknyában megyek végig az utcán. Szoknyában emelgetem a lábam a gyorsforgalmi út aluljárójának túlságosan magasra épített lépcsőfokain, szoknyában lépem át a méteres munkagödröket. A szoknyáimat, ahogy tanácsolták, hideg folyó vízben mosom, néhány hónap alatt mégis mind összemegy. Amikor a szoknya alsó szegélye előbb a bokám, majd a sípcsontom fölé húzódik, az iskola lecseréli. Nem tudom, honnan tudnak a szoknyák drámai összezsugorodásáról, mindenesetre éreztetik velem, hogy azt gondolják, tanácsuk ellenére meleg állóvízben tisztítom a szoknyáimat. Azt hihetik, hanyag és hazug vagyok. Az iskolairodában furcsa neszeket hallani: mintha éles körmök hersegve vakarnának egy arcot, miközben mi a megvakart fejben gubbasztunk, valahol a fogsorok mögött. Mondták, hogy tanuljak meg csettinteni. Nyolcféle szeretet létezik, de nekem tizenöt tanítványom van, s mivel a számuk páratlan, egyikükkel mindig én magam táncolok. Szinte sosincs hiányzónk, amikor megpihenhetnék. Minden alkalommal a pártatlanságra, a változatosságra ügyelve választom ki a partnerem. Aki hozzám kerül, félve ér hozzám, de én természetesnek tartom az idegenkedését, és tréfálkozással igyekszem oldani a feszültséget, hiszen nekem is kellemetlen, hogy fiatalabbakkal kell táncolnom órákon át. Van, aki két fejjel alacsonyabb nálam, és a vállát is alig találom. Némelyik olyan törékeny, hogy a kezem alatt szinte peng. Zene nincs. A legfiatalabb tanítványom tizenkét éves, a legidősebb huszonöt, és hozzám hasonlóan semmit sem tudnak a táncról, testük az eleven börtönük. Verítéktől átitatott ruhájuk a felsőtestükre, a hajlataikba tapad, a cipőjük nem tánccipő. Kitaláltam egy táncot, ahol a táncosok egymásra ütögetik a lábfejüket: elneveztem passepied-nek. A tánctermünk nem alkalmas arra, hogy helyet adjon nyolc bolygó, botladozó párnak. Az ózongenerátort forgalmazó cég korábban ebben a helyiségben tárolta a meghibásodott, visszaküldött berendezéseket, és hiába tiltakoztam, két nagy méretű generátort a nyakunkon hagyott. A tanítványaim gyengéd korholással beszélnek róluk, pedig az egyik éppen a táncparkett közepén terpeszkedik. Azon tárolom a táskám, a vázlatfüzetem. Ezt a generátort két erősebb testalkatú, érettebb fiúval egyszer megpróbáltuk behúzni a másik mellé, a sarokba, de az erőlködéstől megroppant valami a derekamban. Mintha csapszegek lennénk, mondták akkor ezek a fiúk. A szülők azt hiszik, működőképesek a generátorok, és amikor a gyerekeikért jönnek, aggodalmasan a hajukba szagolnak. A szünnapjaimon sokat olvasok a táncról. Régi rajzokat tanulmányozok, és a mozdulatsorokat – hogy a fázisokat könnyebben fejben tarthassam – a füzetembe másolom. Az új dolgokra kíváncsi vagyok, a régi dolgok mégis többet segítenek. Lukianosz írja, vagy valaki más, hogy a táncmozdulatoknak gyorsabbaknak kell lenniük, mint azoknak, amelyekkel estünkben egy lépcsőkorlát után kapunk, de minél gyorsabban kötöm össze egy-egy mozdulatsor térbeli végpontjait, annál inkább úrrá lesz rajtam a prurituszom. A szoknya gyapjúszálai irritálják a lágyékomat, gyakran még a combom is felhólyagosodik az örökös sikárolástól, mintha valaki eltökélte volna, hogy kifényesít. Ki akarna engem kifényesíteni, kérdezem. Persze Lukianosz, vagy az a másik, lassú táncokról is szót ejt. Ezekben állítólag nem a zene lassú, hanem a taglejtések. Sokszor napokig tartanak. Hamar beletörődöm, hogy a tanítványaim mozgása hónapok alatt sem javul: egy ösztövér, széles vállú lány úgy lépi ki a figurákat, mintha vállfára akasztott férfiing volna, és langyos, tavaszi szélben lengene előre-hátra. Egy vörhenyes kamasz úgy tartja a karját, mintha téglákkal megrakott talicskát tolna maga előtt. Egy harmadik, bármit csinálok, köbölő mozgással táncol. Sosem árulom el a tanítványaimnak, milyennek látom őket. Gúnyt sem űzhetek belőlük, és tudom, hogy lengő, talicskázó vagy köbölő mozgásról a szüleiknek sem beszélhetek, különben azonnal elvinnék őket más oktatóhoz. Általános elvárás, hogy az oktatásból az oktató tanuljon többet. Így amikor a táncóra véget ér, és én zsugorodó szoknyában, bekrémezett lágyékkal hazaindulok, néha azon kapom magam, hogy a tanítványaim holokinetikus mozgása akaratom ellenére rám ragadt, és az évtizedes munkagödröket már én is lengő, talicskázó vagy köbölő mozgással kerülgetem. A zenét sosem hívjuk talpalávalónak, sosem muzsikának. Zene nélkül kell bemutatnom a lépéseket, hiszen az iskolából nem kaptunk zongorát, korrepetitort vagy bármiféle lejátszót. Sokáig nem tudtam, mit tegyek. Néha kedvem támad énekelni. Máskor inkább az ütéseket, a taktust számolom, közben tapsolok, vázlatfüzetemmel esetleg az ózongenerátor tetejét verem, többnyire azonban mindenfajta énekszó, skandálás és metrizálás nélkül némán táncolunk. Legtöbbször a passepied‑t akarják. A ruhák suhogásán, a serény roszogáson, ügyetlen tanítványaim – a luduszról, fíliáról, sztorgéról, pragmáról, mániáról, erószról, filauciáról és agapéról nevezett párok – önkéntelen nyögdécselésén kívül semmit sem hallani. Középkori szerzők szerint a zenétől megfosztott tánc nevetséges, mert a némaság lerántja a leplet a táncról, rámutat a tánc eszelős voltára, ám én ezt épp fordítva gondolom: a tánc rántja le a leplet az eszelős, mihaszna zenéről, a tánc! – kiáltok fel néha, ha magam vagyok, és van, hogy még az udvarom ösvényein, a lépcsőházban, a lakásomban is köbölő járással járok. Történt valami meglepő. Az ösztövér lány nemrég megállított a munkagödröknél, amikor csapszegderékkal, kifényesítve hazafelé siettem, és határozott hangon, szinte erélyesen arra kért, tanuljuk meg Árész és Aphrodité táncát. Bár a fejét úgy szegezte előre, mint egy vállfa fémhorgát, nem mondtam sem igent, sem nemet. Választott szünnapjaimon azóta Árész és Aphrodité házasságtöréséről olvasok, de nem sok kedvem van musicaljeleneteket tanítani tánc helyett. Csapdába estek. A csúf, sánta kovács csapdába csalta, láncra verte őket, majd odacsődítette az isteneket. Lerajzolom őket: lerajzolom a csapdát, a gúnyolódó isteneket, lerajzolom Aphrodité csúnya, ceruzacsonkszerű, hegyesre faragott lábujjait. Hónapok óta nem volt hiányzónk. Nemrég rafinált, lépcsőjárásra alkalmas emelőgépekkel szállították el az ózongenerátorokat, épp mikor órát kellett volna tartanom.

A szerzőkről

Antal Balázs (1977, Ózd) író, költő. Nyírszőlősön él, a Nyíregyházi Egyetem docense. Legutóbbi szépprózakötete: Le (novellák, Fiatal Írók Szövetsége, 2017).

Bálity Csaba (1973, Budapest) egyetemi adjunktus, Gödön él. Novelláit az Élet és Irodalom, a Jelenkor és más irodalmi folyóiratok közölték.

Bán Zsófia (1957, Rio de Janeiro) Budapesten él. Író, esszéista, a Széchenyi Irodalmi és Művészeti Akadémia tagja. Legutóbbi könyve: Alétheia él (regény, Magvető, 2025).

Bencsik Orsolya (1985, Topolya, Jugoszlávia) író, a szegedi bölcsészkar adjunktusa. Két utolsó könyve: Több élet (kisregény, Magvető, 2016); Énekes Krisztina rongyikái – Otthonkeresés Juhász Erzsébet, Végel László és Tolnai Ottó írásművészetében (monográfia, Újvidék, Forum, 2022).

Böszörményi Márton (1989, Dunaújváros) Budapesten él. Az Entropláza Magazin főszerkesztője. Legutóbbi regénye, a Fenevad a Kalligram gondozásában jelent meg 2026-ban.

Gáspár Sára (1999, Szeged) Budapesten él. Reklámszövegíróként dolgozik, irodalomkritikus, a FISZ Könyvek sorozatszerkesztője.

Hegedüs Vera (1991, Kaposvár) első regénye ostoba címmel 2021-ben, első novelláskötete Mondass egy misét értem címmel 2024-ben jelent meg.

Jenei László (1964, Miskolc) író, a Műút főszerkesztője. Legutóbbi könyve: Bódultak (Jelenkor, 2020).

Kiss László (1976, Gyula) író, a Bárka szerkesztője, az Erkel Ferenc Gimnázium tanára. Legutóbbi kötete: Mindig, ha jön az este (regény, Athenaeum, 2025).

Kiszely Márk (1991, Nyíregyháza) Debrecenben nőtt fel. Első regénye 2027 első felében jelenik meg a Magvető gondozásában.

Kontra Ferenc (1958, Darázs, Jugoszlávia) író. Legutóbbi könyve: A fiú (L’Harmattan, 2023).

Kovács Dominik – Kovács Viktor (1996, Pécs) írók, drámaírók. Simontornyán nőttek fel, Budapesten élnek. Legutóbb megjelent könyvük: Lesz majd minden (regény, Európa, 2024).

Lanczkor Gábor (1981, Székesfehérvár) József Attila-díjas költő, író. Legutóbbi kötete: Szaturnuszi mesék 1. (su/cure-sale, 2024).

Mái Attila (1971, Budapest) 2025-ben elnyerte a Petri-díjat; első kötete Anakonda címmel 2026 őszén jelenik meg a Magvető gondozásában.

Margetin István (1979, Budapest) író, Budapesten és Belo Horizonte-ban él. Jelenleg első regényén dolgozik.

Márton László (1959, Budapest) író, drámaíró, műfordító, esszéista. 1984 óta mintegy harminc könyve jelent meg. Legutóbbi kötete: Két bors ökröcske (kisregények, Kalligram, 2025).

Mátyus Melinda (1970, Szováta) író, református lelkész. Kolozsváron teológiát, Szegeden összehasonlító irodalmat tanult. Temesváron él. Legutóbbi kötete: Inkább az enyém (Jelenkor, 2024).

Molnár T. Eszter (1976, Budapest) író, biológus. Budapesten él. Legutóbbi kötete: Tájkép lövés előtt (Kalligram, 2025).

Nagy Gerzson (1975) Budapesten él, író, eredeti végzettsége közgazdász. Legutóbbi kötete Meddig él egy anya címmel 2024-ben jelent meg a Kalligramnál.

Ocsenás Péter Bence (2001, Budapest) Agárdon él. Az Eötvös Loránd Tudományegyetemen tanult filmet és esztétikát.

Papp-Zakor Ilka (1989, Kolozsvár) Budapesten él, fordító, idegenvezető. Legutóbbi kötete: A hasbeszélő visszhangot keres (regény, 2024, Kalligram).

Pásztor Andrea (1990, Budapest) író, költő, pedagógus, a FISZ Junior műhelyvezetője.

Sajó László (1956, Sátoraljaújhely) költő, író, Budapesten él. Legutóbbi verseskötete: Szabadtüdős merülés (L’Harmattan, 2024).

Schillinger Gyöngyvér (1983, Dunaújváros) író, jogász. Közjegyzőhelyettesként dolgozik, emellett évek óta publikál irodalmi lapokban. Első regénye 2024-ben a Kalligram gondozásában jelent meg Rohadjon meg az összes címmel.

Szalay Zoltán (1985, Dunaszerdahely) prózaíró. Jogot végzett a pozsonyi Comenius Egyetemen, jelenleg Pozsonyeperjesen él. A Napunk.sk hírportál újságírójaként dolgozik. Legutóbbi kötete: Sivatagi só (regény, Madách Egyesület, 2025).

Szaniszló Judit (1977, Miskolc) az ELTE Bölcsészettudományi Karán magyar–esztétika szakon végzett. Budapesten él. Az Utcáról Lakásba! Egyesület munkatársa. Legutóbbi könyve: A másik ember (Magvető, 2025).

Szántó T. Gábor (1966, Budapest) író, a Szombat folyóirat főszerkesztője. 1945 és más történetek című kötetének címadó elbeszéléséből a szerző és Török Ferenc rendező közös forgatókönyve nyomán világsikert aratott film készült. 2026-ban megjelenő új prózakötete: Nem alszik, nem szunnyad.

Szirmai Panni (1988, Budapest) irodalomtudományból szerzett doktori fokozatot, kutatóként dolgozik a Közép-Európai Művészettörténeti Kutatóintézetben. Első prózakötete 2026-ban jelenik meg a Fiatal Írók Szövetségénél.

Szőnyi Judit (1992, Budapest) végzettsége szerint történész-politológus. Social media managerként dolgozik.

Szvoren Edina (1974, Budapest) író, legutóbbi kötete: Kérődző Kronosz (Magvető, 2024).

Toroczkay András (1981, Budapest) tanár, legutóbb megjelent kötete: Mondd, hogy nem bolondultam meg (Fiatal Írók Szövetsége, 2022).

Vörös István (1964, Budapest) író, költő, műfordító. A Vigilia szerkesztője, a Milton Friedman Egyetem habilitált docense, a Széchenyi Irodalmi és Művészeti Akadémia rendes tagja. Legutóbbi kötete: Nemet mondani (versek, Cédrus Művészeti Alapítvány, 2024).

Zeck Julianna (1982, Kolozsvár) színészként végzett a Színház- és Filmművészeti Egyetemen. Szabadúszó kulturális újságíróként dolgozik, és folyamatosan publikál szépirodalmi folyóiratokban. 2023-ban Látó-nívódíjat kapott.

Zsidó Ferenc (1976, Székelyudvarhely) író, kritikus, a Székelyföld folyóirat főszerkesztője. Legutóbbi kötete: A fák magukhoz húzzák az esőt (regény, Gutenberg, 2024).

A könyvben szereplő fényképek készítői

Bálity Ákos (Bálity Csaba)

Benedikovič, Tomáš (Szalay Zoltán)

Bodrogközi Szilárd (Pásztor Andrea)

Bogolepov, Pavel (Nagy Gerzson)

Czimbal Gyula (Jenei László, Lanczkor Gábor)

Farkas Marcell (Böszörményi Márton)

Gallov Adrienne (Szőnyi Judit)

Gerőcs Péter (Márton László)

Gordon Eszter (Bán Zsófia, Vörös István)

Hegedüs György (Hegedüs Vera)

Jovanović, Aleksandar (Kontra Ferenc)

Kozma Zsuzsanna (Sajó László)

London Katalin (Szvoren Edina)

Lott, Marcela (Margetin István)

Mărcuţiu-Rácz Dóra (Antal Balázs)

Máté Péter / Jelenkor (Mátyus Melinda)

Mihálydeák Krisztina (Zsidó Ferenc)

Medgyesi Dávid (Molnár T. Eszter)

Neményi Márton (Szaniszló Judit)

Oláh Gergely Máté (Szirmai Panni)

Péczely-Tallai Emma (Toroczkay András)

Schillinger Gyöngyvér (Mái Attila)

Som Balázs (Gáspár Sára)

Szabó Benedek (Ocsenás Péter Bence)

Székelyhidi Zsolt (Kiss László, Kovács Dominik, Kovács Viktor, Schillinger Gyöngyvér)

Szincsák Vivien (Kiszely Márk)

Végh László (Szántó T. Gábor)

Tartalom

A kötet szerzői

Antal Balázs
A mészáros éjszakája

Bálity Csaba
A hely, ahol élünk

Bán Zsófia
Hirosimában esik az eső

Bencsik Orsolya
Az állatok nyelve

Böszörményi Márton
Mit magadnak, magas fallal építettél, elvenni nincs jogom, mégis elveszem

Gáspár Sára
Mindenki felesége

Hegedüs Vera
Országunk legszebb tengerpartja

Jenei László
Itt állok

Kiss László
A tánc

Kiszely Márk
Szeretetnyelvek

Kontra Ferenc
Karácsony utca

Kovács Dominik – Kovács Viktor
Hideg falak

Lanczkor Gábor
Madurai

Mái Attila
Légyvíz

Margetin István
Csekély fokban veszélyes

Márton László
A magyar nép kedvence viszontlátja szülőföldjét

Mátyus Melinda
Nem véglegesen

Molnár T. Eszter
Kiürítési gyakorlatok

Nagy Gerzson
Amikor apánk meghal

Ocsenás Péter Bence
Megszáradt ételdarabkák

Papp-Zakor Ilka
Tanácstalanság

Pásztor Andrea
Felszín

Sajó László
Két gesztenye

Schillinger Gyöngyvér
Kis istenek

Szalay Zoltán
Az öcömböc

Szaniszló Judit
Aszimmetrikus terhelés

Szántó T. Gábor
A gyerekkérdés végső megoldása

Szirmai Panni
Articsókaszív

Szőnyi Judit
Öröklés

Szvoren Edina
Passepied

Toroczkay András
Nem róka

Vörös István
Eső a sivatagban

Zeck Julianna
Minden álom ilyen

Zsidó Ferenc
Hídon

A szerzőkről

A könyvben szereplő fényképek készítői

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter és Hradeczky Moni
Borító Cuba Gergely
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 977 045 44 2426 4
ISSN 0454 4242

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL