AMTAK E-könyvek

Csokonai Vitéz Mihály válogatott

versei és színművei

AMTAK Bt, 2022

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Kiadja az AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

www.amtak.hu amtakbt@gmail.com 06 20 218 6762

Látogass el honlapunkra, és böngéssz!

ISBN 978-615-6028-78-5

Készült: AMTAK Bt, 2022

Színművek

SZÍNMŰVEK

Tartalom

A méla Tempefői

2. o.

Az özvegy Karnyóné

68. o.

Cultura

91. o.

1

Színművek

A MÉLA TEMPEFŐI

AZAZ: AZ IS BOLOND, AKI POÉTÁVÁ

LESZ MAGYARORSZÁGBAN

Nemzeti nemes játék 5 felvonásban

JÁDZÓ SZEMÉLYEK

GRÓF FEGYVERNEKI

ROZÁLIA, gróf Fegyvernekinek nagyobbik [leánya]

ÉVA, kisebbik leánya

LORD ANGLUS, fő ember

MARQUIS DE GRAND GENIE FRANCIA, fő ember

SERTEPERTI, gavallér

KOPPÓHÁZY, gavallér

TÖKKOLOPI, gavallér

PÁTER KÖTELES, franciscanus barát

IROVÁNYI, a gróf szekretáriussa

TEMPEFŐI, a szerencsétlen poéta

MÚZSAI, Tempefői barátja

BETRIEGER, tipográfus

SZUSZMIR, egy bohó kalefaktora a grófnak

POSTALEGÉNY

INASOK a gróf szolgálatjábann

VÁROS HAJDÚI

A játék tartatik gróf Fegyverneki s Tempefői házánál, mellyek általellenbe vagynak.

ELSŐ FELVONÁS

A játékszín ábrázolja a gróf palotáját, nevezetesen pedig a Rozália kisasszony szobáját, amelly a kertre, és a grófét, amelly az utcára néz.

ELSŐ JELENÉS

A kisasszony a maga szobájába, a kert felől való ablaknál egy kis asztalocska mellett olvas és ír.

ROZÁLIA. Ez a Horváth úr múzsája olly hatalmas, s képzésemet képzése után ragadja: lehetetlen, hogy a világról el ne felejtkezzem, mikor az ő verseire függesztem elmélkedésemet.

Olvas. Ó, ha én olly boldog órát nyerhetnék életemből, amellybe kimutathatnám, melly érzékeny az én szivem az ő tisztelésére! Olvas. Megújjul bennem a lélek, mikor az ő fennjáró elméjét a sok ezer világokon keresztűl követhetem. Hazám nagyjai! Mikor tanúljátok a virtust s az észt érdeme szerént becsülni? Leteszi a könyvet. Én áldom az Egeket, hogy illy ártatlan 2

Színművek

mulatságot adtak gyarló életemnek, melly édessé teszi unalmas óráimat. Balgatag világ-fiai! ti ollyan gyönyörűségeken kaptok, mellyek mikor elrepülnek, komor unalmat hagynak magok után. Az én szivem olly édességgel él, mellynek kostolására megújjul, s csak azért hagyja azt félbe, hogy hasznát vegye. Klavírjához megy, s annak pengetése mellett ezt a nótát énekli: Aki nem vólt soha poéta,

Méltán megúnhatja éltét a’.

Aki Márót, Násót nem látta,

Legyen franciskánus barát a’.

Itt az élet

Iriggyé lett,

Aki bánja,

A múzsáknak,

Poétáknak

Vagyok én tanítványja.

Ez a dalocska megérdemlette az én tetszésemet, mert aki ezt írta, az én képzelődéseimet rakta ki szavaiban. Papirost, pennát szed elő. Nem állhatom meg, hogy az ő hirtelen lobbant tűzét ne bámuljam: nem állhatom még sokkal inkább meg, hogy az ő versével a magamét ne egyez-tessem. Leül, ír.

MÁSODIK JELENÉS

Tempefői egy kis konya s fakó kalapban, rongyos kaputrokban, fejér leibliban, fótos nadrágban, a csizmájából kinyúlik a szalma; a hóna alja alatt egy pugillaris, a kaputzsebben könyvek. És Rozália.

TEMPEFŐI. Víg órákat kivánok a Kisasszonynak, mivel tőlti idejét?

ROZÁLIA. Legkedvesebb nékem, édes Poétám, a te jelenléted. Ülj le ide. Hát micsoda nevezetes hirekkel bővölkedik mostanába az a más világ? Én azokat csak távolról szeretem hallani.

TEMPEFŐI. Semmi sincs új a nap alatt, kedves Kisasszonyom. Ez a világ játszadozik a maga fiaival, s azok is a világgal. Az órák folyton-folynak: s kevesen tudnak jól élni velek; pedig minden ember legokosabbnak láttatik a maga szemei előtt.

ROZÁLIA. Magadat is belé foglalod abba, édes Poétám, ugy-é?

TEMPEFŐI. Külömben sem, és én abba tartom magamat legokosabbnak, hogy azokat nevetem.

ROZÁLIA. A’ bizony szép! De csakugyan beszélj valami újságot. Nem kivántatik arra semmi különösség. Beszéld el, mit láttál széjjel jártodba, mind újság lesz az énelőttem, ha te beszélled.

TEMPEFŐI. Egy dolgot beszéllett most énnekem Betrieger, az idevaló tipografus: ez ugyan mindennapi Magyarországban, s annál fogva nincs benne semmi csuda: de minthogy a Kisasszony úgy kénszerít, nem sajnállom elbeszélleni. - Esméri a kisasszony azt a’ Betriegert, a tipográfust?

ROZÁLIA. Ó, jól esmérem. Aki Lipsiába vólt tipográfus, s onnan szerfelett való kinccsel jött ide Pestre műhelyével?

3

Színművek

TEMPEFŐI. Az, éppen az. Ő hallván, hogy Magyarországba, abba a nagy tartományba, alig van öt-hat tipográfus, így okoskodott: Én, azt mondja, Németországba, hol annyi a tipográfus, mint a kurta kutya, ennyi ezer tallért gyűjtöttem szegény ember létemre: mennyi pénzt fog hát énnékem keresni az én műhelyem Magyarországba, ahol több a gróf, mint a tipográfus.

ROZÁLIA. Nagyon féltem Betriegert, hogy a markába szakad ez az okoskodás.

TEMPEFŐI. Mindjárt meghallja a Kisasszony. Kijövén Betrieger, mindjárt kihirdetteti mind a két hazába, hogy ő kijött egy könyvnyomtató műhellyel, amellybe mind ama híres Mansfeld tulajdon kezeivel metszett új betük volnának. Annak felette, hogy ő kész kinyomtatni akármelly munkát, ha a hazabéli tudósok méltóztatnának szolgalatjával élni.

ROZÁLIA. Áldott igyekezet, mellyet a magánhaszon mozgat ugyan, de a közhaszonra.

TEMPEFŐI. Találkozott is elég tudós a két hazába, több mint jóltévő Maecenas, akiknek munkájokat az emlitett Betrieger becsülettel ki is nyomtatá egynéhány ezer exemplárokban.

ROZÁLIA. Oszolnak már a fellegek a magyarok egéről: megérjük tán még, kedves Poétám, nemzetünk kicsinosodását.

TEMPEFŐI. Nem reménylem. Ha így megyén ugyan a dolog, sohasem. Elég bizonyság arra a Betrieger története. Ő ugyanis a teméntelen sok exemplárokat árúra bocsátván, alig talált öt-hat grófot, húsz-harminc nemest, akik vették vólna a könyveket. A köznép pedig azt se kérdte tőle, mit árúl. Így veszett belé a könyvekbe szegény Betriegernek minden németországi keresete.

ROZÁLIA. Szerencsétlen!

TEMPEFŐI. De higgye el nagyságod, Bertók is dominiumot vesz akkor a csík árából, mikor a magyarországi tipográfus éhel hal meg a legjobb könyvek exemplárjai mellett.

ROZÁLIA. Te édesem, szeretsz tréfálódni a nyomos dolgokban is. Kedveltesd magad tovább is. - De hát a szegény tipográfus csakugyan kellnerré vagy trágerré lett? Sajnállanám.

TEMPEFŐI. Németesen feltalálta magát.

ROZÁLIA. Hogyhogy?

TEMPEFŐI. A mai magyar urakhoz s dámákhoz szabta magát. Egy új francia munkát, mellyet a legjobb izlésű párisi belletrista írt, németre fordítatta.

ROZÁLIA. Ohajtom hallani, mi lehet az, amit a magyar urak s dámák előtt kedvesnek lenni oly bizodalmasan hitt!

TEMPEFŐI. Az újmódi francia komplimentekről s köszöntésekről, az újmódi anglus csiz-mákról, kaputrokkokról, az újmódi olasz kalapokról, az újmódi frizírozásról, cipellőkről, karcsubbító vállakról, az orca festésére tartozó színekről, azoknak legszebb elegyitésekről, egy ehhez tartozó pikszist hogy adnak, egy pár kanadai kutya hány arany s a többi. A végén van egy traktament, hogy kelljen egy kavallérnak magát a dámák asszembléejekben kedvell- tetni s viszontag.

ROZÁLIA. No ezt bizony bölcsen gondolta, s nem is csalta meg, jól hiszem, vélekedése.

TEMPEFŐI. Úgy vagyon, húszezer exemplárokat nyomtattatott, mind egy lábig elkeltek, pedig három rénes forint negyvenöt krajcárra tette fel az árrát. Ebből az egy könyvecskéből, mert csak annak lehet mondani, mind egy krajcárig kinyerte, amit a magyar poétákon vesztett vala.

ROZÁLIA. Csuda dolog: ha annak lehet mondani, ami rend szerént úgy esik. De hát a sok ezer magyar exemplárokkal mire ment?

4

Színművek

TEMPEFŐI. Már akkor illy haszon nélkül való portékáival semmit sem gondolt: hanem mázsára vettette, s a görögöknek és más kereskedőknek és a könyvkötőknek eladta per ötven krajcár. Már a magyar könyvre, kivált ha verses, reá sem néz, amazt pedig újra sajtó alá készűl tenni.

ROZÁLIA. Szerencsétlen magyar poézis, szerencsétlen magyar tudósok, akik azért irogattok verseket, hogy legyen minek elveszni. Én azért ez édes mesterséget meg nem vetem: most is, hogy a te hozzám jöttedből kettős örömet vettem, abba valék foglalatos. Előveszi a papirost.

Nézd, édes Poétám, látod fellyül ezt a verset, ami így kezdődik: „Aki nem volt soha poéta”, azt egy kedves lélek irta, mellynek gondolati az enyimekkel egyeznek: szavaimat is kivántam vele egyeztetni, nézzed, itt kezdődik: „A tiszta nyájasság hol örűl.” Ha terhedre nem leszek, hadd olvassam el előtted.

TEMPEFŐI. Azt kéred tőlem, Kisasszonyom, amit éppen kértem vólna tőled. Nem tagadom meg tőled, amit magam ohajtottam.

ROZÁLIA.

1

A tiszta nyájasság hol örűl

Jobban, mint a Parnassus körűl.

Hol az ártatlan mulatságnak

Közepette a búk nem rágnak.

Zöld ligetek,

Tibennetek

Öröm lenni.

A laurusok

És myrtusok

Árnyékába pihenni.

2

Itt a múzsák magok vezetnek

Nektárjaikból részeltetnek.

Apolló maga énekelget,

Az Echó rá visszafelelget.

Ott hallik a

Vig muzsika,

Ott zengedez,

Hol a szagos

Bokrok között

Aganippe csergedez.

3

A hegyek itt mindég zöldellők

Ujjitják kellemetes szellők.

A legszebb tavasz mindég lakja,

Mezeit virágokkal rakja. - -

Itt, kedves Poétám, enyelgő képzelődésemet a te jelenléted magához ragadta, s engedtem örömmel félrecsapásának: emiatt a nóta közepén végének kell vala szakadni a versnek, majd kipótolom szomorúbb óráimba.

5

Színművek

TEMPEFŐI. De én egész alázatossággal kérem a Kisasszonyt, hadd gyönyörködjem azoknak bészegésekben.

ROZÁLIA. Az én csekély Múzsácskám kevélykedni fog a tiéddel való egyesülésben. Ne tagadd meg tőle ezt a szerencsét.

TEMPEFŐI. Amint sűl:

Itt egymással

Vig hangzással

Táncolgatnak

Az örömök

Öszvekapcsolt

Karral vigan mulatnak.

4

Lármás városok, távozzatok,

Hol laknak a gondok s bánatok,

Nagy udvarok, csak maradjatok,

Én e kies helyen múlatok.

Boldog Máró!

Élted már, ó,

Csak te éled,

A Múzsáknak,

Poétáknak

Ölében szived éled.

ROZÁLIA. Köszönöm, kedves Poétám, hogy együtt hangoztatod verseidet a mieinkkel, és szép képzéseiddel ékesited a mi gondolatainkat. - Itt mutogatja magát a pompás természet, kevélykedvén a mesterség cifráiban: ezt a kertet választotta magának a Gyönyörüség kies lakóhelyéűl. Nézd, édesem, hogy hizelkedik benne az ártatlanság vidám képe, hogy szijja magához az eleven elmét. Engedd meg, hadd dicsekedjen ez a te Rozáliád ártatlan mulató- helye a te elméd cifráival.

TEMPEFŐI. Bátor az én elmém lankadtabb, mintsem ez édes tárgyakon repdeshetne, mégis megcselekszem, mert Rozália úgy akarja.

Áldott természetnek kies lakóhelye,

A nyájas örömök legelő mezeje.

Mellyet a mesterség keze úgy mívele,

Hogy ékességével vidúljon kebele.

Te tanitod szined majmoló festőket,

Szégyenited pompás himeiddel őket

Mikor szép virágid Zefír csókolgatja,

Édessen ébresztget mennyei illatja.

De bár tábláidat nőjjék fel a gyomok,

Elszáradván a szép rózsák s liliomok:

Mégis Rozália ha itt mulatozik,

Sivatagos pusztád Rózsássá változik.

ROZÁLIA.

Mégis Tempefői ha itt mulatozik,

Sivatagos pusztád Tempévé változik. -

6

Színművek

A propos, úgy-é, kedves Poétám? Vedd el tőlem, hogy adósod ne maradjak.

TEMPEFŐI. Elveszem, kedves Kisasszonyom, és ezzel az ajándékkal térek vissza komor lakóhelyembe, édes megelégedéssel. Élj víg napokat, emlékezz meg Tempefői név alatt nyomorgó kedvesedről. Elmegyen.

ROZÁLIA. Minden örömöt elviszel magaddal, édes Bánh - majd el is felejtkezem magamról, mikor rólad akarok emlékezni - édes Tempefőim! Élj vigan az én emlékezetemmel. Magába.

Ó, melly édes gyönyörűséggel tölt el ez a kevés időm: az öröm nektárja habzik szivembe.

Meg kell annak édességével hinteni képzelődésim szárnyait. Leűl, olvas. De ihol jön báró Serteperti: oszoljatok, édes gyönyörűségim.

HARMADIK JELENÉS

Báró Serteperti. Hosszú tetejű kalapba, térdig érő, bőv anglus kaputrokba, három nagy gallérra, szarvasbőr bugyogóba, letűrt szárú, nagy, bőv csizmába, felfrizirózva, egy Nationálspiel a kezébe, - és Rozália.

BÁRÓ SERTEPERTI Egy nagy otromba komplimenttel. Lebilincseltetett sklávja nagyságos Kisasszonynak.

ROZÁLIA. Kész szolgálója a Bárónak; nem érdemlette csekély személyem Nagyságod tiszteletéből származott szerencséjét.

BÁRÓ SERTEPERTI Egy különös, de absurdus komplimenttel. - A! Csaknem a földet üti az orrával.

ROZÁLIA. Instálom alázatosan, hadd én szolgáljak felvételével, miét méltóztatta Nagysád elejteni?

BÁRÓ SERTEPERTI Mint az elöbb. A! arra éppen érdemetlen a Nagyságod személyjének imádója! A! én éppen semmit sem vesztettem el. De talán nem olvasta még Nagyságos Kisasszony azt a gyönyörü munkát, amelly most jött ki, franciából németre fordítva. Gyönyörű

munka, megérdemli, hogy minden nemes szivű ember megtanúlja eleitől fogva végig, én ugyan részemről nem adnám fele jószágomért, és ha annak irójával egyszer szembe lehetnék, meg nem állhatnám, hogy meg ne csókoljam.

ROZÁLIA. Magnific munka lehet az. -

BÁRÓ SERTEPERTI. A! Párja nincsen, kedves Kisasszonykám: ez az embert földi angyallá tészi. - Méltóztassa megtekinteni, melly finom Kupferstückek vagynak benne. Ez a többek között azt a komplimentet festi, amellyel én Nagyságodnak kivántam az imént udvarolni.

Mutatja a képet.

ROZÁLIA. Én másképpen gondolkoztam, megengedjen a Báró, ha vélekedésemet szabadon kifejezem, én ezt a festést úgy gondoltam, hogy ez egy szánakozásra méltó embert mutat, akit a köszvény húzott öszve, vagy legalább, ha ép ember, kaukler zsidónak mondtam vólna.

BÁRÓ SERTEPERTI. A! éppen nem; úgy van, amint én mondottam. - Ezt a hasznos könyvecskét Betrieger tipográfus úr, derék, fein ember, maga költségén lefordittatta és kinyom- tatta; én őtet ezért egy gazdag ebédre hívattam, minden cselédjeivel s inassaival együtt, a Sas vendégfogadóba, és ott gazdagon megvendégeltem őket. A házához egy fias tehenet hajtat- tam, a publikumhoz való szivességéért.

ROZÁLIA. Bámúltatja velem az Úr nemesszivűségét. Kikérem - -

7

Színművek

BÁRÓ SERTEPERTI. A! a könyvet? nagy szerencsém... de instálom alázatosan, bátorkodom kérdeni, mivel tőlti a Kisasszonyka unalmas óráit?

ROZÁLIA. Látja a Báró ezt a kisded magyar könyvtárt? e’ teszi énnékem gyönyörüségessé legkedvetlenebb óráimat is.

BÁRÓ SERTEPERTI Nézegeti a könyveket, akadozva olvassa a könyvek nevét, Rozália félfelől mosolyog. Porá-ából meg e élledette P. h. o. e. n. i. k. sz. Helyre teszi. E’ szép lehet. Mást vesz fel. Hunnias, vagy Magyar Hunyadi, s a’ mindegy, már a’ dolog, Hunniás annyit tesz, mint magyar Hunyadi, igaz hitemre mondom, még azt mind ez ideig sem tudtam, nagy dolog ez.

ROZÁLIA. Instálom az Urat, ezt méltóztassa nézni, ez az, amelly a világba naggyá tette Voltért.

BÁRÓ SERTEPERTI. Voltért, voltért? jaj szépséges Kisasszonyom, a voltért semmit sem ád a zsidó.

Rozália. Voltér írta, Pétzeli és Szilágyi magyarra forditották. Áldja őket a tudós haza.

BÁRÓ SERTEPERTI. A! Én hallottam, hogy az a Pétzeli sokat dolgozván semmit se csinált; nem is becsülte őtet a hazafiak java, holmi magoknál is okosabbaknak láttatni kivánó urak imádták: de ő ugyan bizony, az én itéletem szerént, bár inkább aludt vólna addig. - Szilágyi csak ollyan, és őtet nem is tudom egyébért becsűlni, hanem hogy egy vólt a legfeinabb trancsirozók közzűl.

ROZÁLIA. Ó, kérem Nagyságodat, ne alázza ollyanokkal azt a két nemes embert, akik a magyar hazának csillagi vóltanak, és akiket, ha most, némelly bölcsebb méltóságainkat kivévén, nem tudtak is a magyar urak érdemek szerint becsülni, magasztalni fogja még az okosabb s háládatosabb maradék.

BÁRÓ SERTEPERTI. De mivel érdemlették vólna ők ezt a tiszteletet?

ROZÁLIA. Pétzeli a magyar nyelv csinosodásának atyja vólt, szép könyveit lehet olvasni.

Hazánknak némelly nagy oszlopai, akiknek túl látott elméjek a módinál, tulajdon leveleikkel tisztelték meg őtet. - Szilágyi pedig nemcsak tráncsérozni tudott mindenek felett, hanem tűz esze lévén, mindennemü tudományokban otthon vólt: mellyet az embereket egy tekintetből itélő

József meg is esmért, meg is tisztelt, s róla még idegen országokon is megemlékezett. Ha nem terhelem Nagysádat, imhol olvasok az ő forditásából egy darabot.

BÁRÓ SERTEPERTI. Kedves nagyságos Kisasszonyka kedvéért meghallgatom: ámbár a fejem - - - -

ROZÁLIA. Kérem alázatosan, méltóztassa meghallgatni: A roppant cirkalmok kimért közepekben,

Útjok s messzeségek nincs nálunk rejtekben,

A nappal csillagát Isten meggyujtotta,

Lángozó tengelyén el is inditotta,

A szép világosság forr ebből szüntelen,

Minden test eleven, hogyha e’ van jelen.

BÁRÓ SERTEPERTI Előveszi a Nationálspieljét, azt, egyedűl arra figyelmezvén, fel s alá rángatja.

8

Színművek

ROZÁLIA.

Körülte lebegő világok rendeit

Kiosztja nappalit, éjjit s esztendeit.

Mindezek megtartják a nyomási törvényt,

Egymáshoz vonúlván kerengik az örvényt.

Szép renddel, s egymásnak segéd s mérték lévén,

Kiki kölcsön adja fényét, kölcsön vévén.

BÁRÓ SERTEPERTI A Nationálspielje megbontakozik. Koc tausend! Szedegeti rendbe. Üh, üh, mord!

ROZÁLIA Magában. Én ezt a bárót úgy gondolom, hogy nagyon későn érkezett szegény feje az észosztásban. Vagy ha helyes eszekre talált is az észmagazinba, azt más német méltóságoknak engedte által, ex politia. - Felszóval: Szám s vég nélkűl való világok: ő mutat

Végetlen üregbe mindezeknek utat.

Fenn, minden Egeken lakik Egek ura. -

Érezheti csak e kevésből is Nagyságod, melly ékesek és gyönyörűségesek légyenek ezek az én múlatságaim, nem csudálhatja, hogy az én szivemet a komor bánatok és unalmak el nem lankaszthatják.

BÁRÓ SERTEPERTI Öszveszedi a Nationálspieljét s a zsebjébe dugja. Hol kell már ezt nevetni, kedves Kisasszonykám?

ROZÁLIA. A vidámság, az öröm s a vigasság nem mindég a nevetésben áll: s a magát édesdeden mulató sziv nem hahotával trombitálja ki kedves gyönyörűségeit.

BÁRÓ SERTEPERTI. Ó, az igaz. - De odakint jár a folyosón gróf Fegyverneki úr őnagysága.

Aligha ide nem jön.

ROZÁLIA. Az atyám?

NEGYEDIK JELENÉS

Gróf Fegyverneki, derék magyaros ember, és a voltak GRÓF FEGYVERNEKI Bészóll az ajtón. Hát a mademoiselle mibe töri most - - Meglátja báró Sertepertit. Megengedjen az Úr, bizony nem vettem észre. Jót kivánok életének!

BÁRÓ SERTEPERTI Az előbbi komplimenttel. A! én a legnagyobb szerencséim közzé szám-lálom, ha legkissebb szolgái közzűl egy lehetek Nagyságodnak: most pedig kimagyarázha-tatlan örvendezéssel örvendek, és csaknem megreped a szivem örömömbe, hogy Nagyságod méltóságos személlyének tiszteletére s udvarlására lehetek. Nemkülönben - - - -

GRÓF FEGYVERNEKI Bémegy. Hát mivel múlatják magokat?

ROZÁLIA. A báró úrnak igen szép verseket olvastam Voltér Henriássából.

GRÓF FEGYVERNEKI. Ó, fiam, te mindég ollyan haszontalanságokba főzöd az eszed, ollyannal töltöd az idődet, ami mondván egy fél pénzt sem ér. Az a méla Tempefői egésszen mélává tesz már tégedet.

BÁRÓ SERTEPERTI. Az igaz, én magam sajnálom a kisasszonyt, az a méla Tempefői egésszen mélává teszi már, hogy úgy szóljak. Mindég ezeket a potom könyveket búvja, pedig mindöszve sem adnék értek egy babot. A társaságokban ritkán jelenik meg: magát kevéssel 9

Színművek

tudja kedveltetni, s azok is pedig mind ollyanok, akiket a világ, okosoknak tartván, messze kerűl, mint aminő a méla Tempefői.

ROZÁLIA. Most megdicsére a Báró Úr, és minthogy akaratja ellen cselekedte, én is köszönöm akaratom ellen.

GRÓF FEGYVERNEKI. Gyermek, gyermek! mikor lesz már eszed, hogy ezt a dibdábságot -

a könyvtárra mutat, - melly rangodhoz s úri nemedhez nem illik, végképpen megutáljad.

BÁRÓ SERTEPERTI. Az igaz, azért kár vólt nagyságodnak a gyermeki játékot elhagyni, hogy azután még nagyobb gyermekségek között pazérolja becses esztendeit. Nagy része az itt lakó s megforduló nagyságoknak igen alacson szókkal emlékeznek Nagyságodról, hogy illyen illetlenségekkel mocskósítsa úri méltóságát. Hagyja Nagysád az illyeneket a méla Tempefőinek, s az ő boldogtalan sorsosinak.

ROZÁLIA. Nagyságod, mikor a más szavait láttatik szólani, úgy tetszik, mintha a maga gondolatit fejezné ki azokkal. Nagyon megsérti ezzel az én személlyemet, mellyet a Nagysádnak, és a világnak lantornán néző itélete szerént csak azért is kellene tisztelni, hogy ez a négy betű van előtte: G. r. ó. f. - Higgye el Nagysád a tisztán látó világgal, hogy a méla Tempefői, amint őtet méltóztatik nevezni, sokkal józanabban gondolkodik a világiakról és az erkölcsiekről, mint a Nagysád német könyvének írója. Én - a könyvtárba nyúl - ezt mindjárt világos példával mutatom meg az ő tulajdon verseiből, amellyekbe - - -

GRÓF FEGYVERNEKI. Hagyd el fiam, te a báró úrról alacsonyúl láttatol vélekedni, aki egy a legpallérozottabb politikusok közzűl, aki egy politus magyar méltóság. - Te a te könyveid-ből, mellyeket a paraszt világ firkált, s a többek között a méla Tempefői irásaiból, aki egy rusztikus és alávaló gusztusú emberecske, kineveted a csinos világot. Hagyd el azokat a semmire kellő holmikat, és intéztessed úgy életedet, hogy sem a világnak, sem fényes familiádnak ne légyen oka a tégedet szégyenlésre. - Ha úgy tetszik Nagysádnak, menjünk az én szobamba. - Elmennek.

ÖTÖDIK JELENÉS

Gróf Fegyverneki, báró Serteperti és Éva

GRÓF FEGYVERNEKI. Tessék bémenni. Megnyitja az ajtót.

BÁRÓ SERTEPERTI Az újmódi komplimenttel. A! Legszorosabb láncaival lebékózott sklávja Nagyságos Kisasszonyomnak.

ÉVA Egy ehhez a komplimenthez illő kapriollal. A Nagysád nemes érdemeinek martalékja. -

Hajtogatják magokat.

GRÓF FEGYVERNEKI. Örülök az Úr jelenlétén. Tisztességes magyar főhajtással. Te fiam!

tégy a báró úrnak egy széket ide az ablakhoz.

ÉVA. Méltóztassa magát megalázni Nagyságod!

BÁRÓ SERTEPERTI. Csókolom kedves Kisasszonykám kezeit!

GRÓF FEGYVERNEKI. Megengedjen az Úr, én pipázni akarok, s talán terhére is leszek vele.

BÁRÓ SERTEPERTI. A! Éppen nem! Sőt inkább, par compagnie, magam is instállok egy pipát.

10

Színművek

GRÓF FEGYVERNEKI. Azt szeretem. Imhol Nagyságodnak ezt a kis pipát ajánlom. Egy deák hagyta nálam némelly verseivel, minthogy még illyen takaros figurájú debreceni pipát nem láttam, elkértem tőle, mellyet ő által is adott egynéhány tisztelő versekkel, ezért én őneki egy fein tajtékpipát adtam, mellyet hajdan egy aranyon vettem.

BÁRÓ SERTEPERTI. A! Nagyságos Uram, a verseiért méltóztatta adni? kár vólt ollyan semmire kellő ajándékért vesztegetni.

GRÓF FEGYVERNEKI. Ó, nem a verseiért, távol légyen, hanem ezért a makrapipáért, amellynél én ugyan tetszetősebb formájú pipát még nem láttam. - Az illyen derék manufactu-rákat készítő hazafiakat az ország kasszájából illő volna megjutalmaztatni. - Uram! gyönyörüséges munka ez!

BÁRÓ SERTEPERTI. Az igaz, az a deák fickó megérdemlette ezért a pipáért a jutalmat. -

Dehát a verseiért mit adott néki Nagysád?

GRÓF FEGYVERNEKI. Azokat megköszöntem, s egyszersmind megmondottam, hogy ezután ne fárassza magát ollyanokkal. A verseit, mikor a szakácsomnak akartam vólna általadni, hogy jó lesz néki holmit belétakarni, Rozália rám esett, kért, hogy ne bántsam azt a becses portékát, hanem adjam neki. Én engedtem az ő gyermeki eszének.

ÉVA. Ó, soha nem látott a Báró Úr ollyan különös természetet, mint azé az én nénémé. Ő egy komor szivű a gavallérok társaságába, és igen kevés kedvét mutatja, hanemha némellyekkel állhat diskurzusba, akiket ő, nem tudom micsoda balítéletből, a világ okossainak tart, akik esztendőket töltöttek az angliai, a francia, a német s más akadémiákba, akik szüntelen az új könyvekről beszéllgetnek.

BÁRÓ SERTEPERTI. Én igen sajnállom azt az angyalkát.

ÉVA. Én eleget vertem a fejébe, hogy vesse el azt az alávalóságot, amellyel a világ megszólja.

Jusson eszébe, hogy ő nem közszemélly, s annálfogva úgy kelljen magára vigyázni, hogy rangjához nem illő alacsonságra ne vetemedjen.

GRÓF FEGYVERNEKI. Én őtet, hogy okosabbodjon, a német gavallérok közzé vezettem egy nobel-bálba. Ott táncra is kerekedett, el is járt egynéhány menuettót, s egyszer észrevesz egy berlini professzort, és beszédbe elegyedik vele.

BÁRÓ SERTEPERTI. Ugyan mivel tudta distrahálni az a német fantaszta?

GRÓF FEGYVERNEKI. Sokkal: legtöbbet fecsegtek valami Gellértről.

BÁRÓ SERTEPERTI. Tán az a világ tudóssa nem látta többet még a Szent Gellért hegyét, arról kérdezősködött.

GRÓF FEGYVERNEKI. De Uram, valami embernek kellett annak lenni, mert amint a szóból észrevettem, Németország pallérozójának fecsegte. Még egy Hallert is emlegetett, s azt hazudta róla, hogy a’ német vólt, s göttingai professzor.

BÁRÓ SERTEPERTI. Én őtet kivettettem vólna, mint egy gaz embert, hogy mert egy grófkisasszonyt igazság nélkül való beszédjével elcsábítani. Gróf Hallerek mind hazánknak nagy méltóságú fiai, ő mégis németnek mondja; hogy akarta azoknak nagy érdemeit maga nemzetére ruházni? igaz, hogy azok közzűl sokan vóltak a professzoroknak nagy fautorai, amellyet sajnállok is, de göttingai professzor egy sem vólt. Hazudott az ámító pribék.

GRÓF FEGYVERNEKI. Akkor haragomat türtőztettem, de végre meg nem állhattam, ki kellett fakadnom. A leányommal kezdett cimborázni: nyájasabban beszéllgetett vele, mint a legkinyiltabb bécsi policia is hozta vólna magával. Magyarra fordították a beszédet. Nem 11

Színművek

tudom, mit mondott Rózsi, s azt feleli reá a politikus professzor: Sétáljon hozzám a Madamoiselle, vacsora után én megmutatom szeme láttára, hogy nem lesz ing.

BÁRÓ SERTEPERTI. Tausend Himmel!

GRÓF FEGYVERNEKI. Én erre előpattantam, s haragossan azt kérdem tőle: S hát nem lesz?

Amellyre azt feleli minden szemérem nélkűl a német professzor: éppen semmi módon nem lesz, a’ Németországnak egy szép erkölcsöt tanítója. Megbosszankodom: Nem lesz, nem lesz ing; -

hát gatya annyival inkább nem lesz, nacionálkaraktere szerént az Úrnak? Már forrott a méreg bennem: mellyet látván egy német gavallér, aki maga is a külső akadémiákban hat esztendeig fársángolt, így szólla: Csendesedjen az Úr! másképpen van a dolog. A kisasszony a professzor úrral némelly német poétákról diskurált s a többek között azt mondotta, hogy amint vélekedik, a Tavasz nevezetű versecskét Lessing irta. Erre a professzor úr azt felelte, hogy annak írója Kleist vólna, egy pruss kapitány, s nem Lessing. Az Úr erre azt kérdezte, hogy: nem lesz?

mellyet ő úgy értvén, hogy az Úr azt akarja kérdezni, nem Less-é az irója, ama hires erkölcsi tudományt iró göttingai professzor, azért felelte azt, hogy éppen nem. Less Németország erkölcstanítója. Hanem kérem alázatosan a Nagyságos Gróf Urat, semmi rosszat ne véljen.

BÁRÓ SERTEPERTI. Azokkal a nevekkel a Nagyságod szemeit akarták békötni.

GRÓF FEGYVERNEKI. Meglehet: elég az, hogy énnékem derogált tovább civódni.

ÉVA. Én is elvittem egyszer Rozáliát a kávéházba. Ott vóltak derék politikus német tisztek, ott én biliárdhoz űltettem őtet is. Játszott is egy darabig, hanem egyszer csak az ablakhoz megy, s ott az újságok közt felvesz egyet, amellynek illyen francia cimje vólt: Journal des Sça vans.

Azt olvasta sokáig egy olasz poétájával a bécsi udvarnak. Mig végre haza nem fordúltunk. Én őtet az úton eleget nevettem, s ő engem még jobban nevetett, hogy én őtet nevettem. Minden módon eszeltem vólna, de fel sem vette beszédemet, s magamat kinevetett.

BÁRÓ SERTEPERTI. Der Teufel! nem vagyok kapabel ezt a nyers dohányt meggyújtani.

GRÓF FEGYVERNEKI. Eredj, fiam, te tudod, hol vagynak a hasonló dolgokra applikálandó papirossok. Adjál a báró úrnak.

ÉVA Odamegy egy szugolyhoz, s egy nagy rakás könyvből egyet elővesz. Odaadja Serte-pertinek. Maga gusztusa szerént éljen vele Nagyságod, szakasszon magának.

BÁRÓ SERTEPERTI Kiszakaszt két levelet a könyvből. De elébb megnézem, mi bolondság van rajta. Olvassa:

Megveti szállását Vénus, s nem akarja lakását

Páphusi vára körűl: tengeri viznek örűl.

No e’ rendes: mi lehet az a Páp hus? Talám Pápa hús, ezt nem tudom, hanem ezen csudál-kozom, hogy tengeri viznek örűl. Meggyvizet, rózsavizet, levendúlavizet, de még tengerivizet nem láttam. Nagy mester lehet az, aki a sovány kukoricából ollyan vizet készithet, amellynek maga a delicatess madame Venus is örülhet. Tovább olvassa: Elveti hintóját, tengernek ereszti hajóját,

Kis fia véle hajós, nem lehet útja bajos.

Szíve nem irtózik; mint tengeri dáma hajózik,

Jussa van ím éhez is, tengeri...

No már megint tengeri, az én gavalléri gusztusomnak már fáj az ínyje: s többet el nem olvashatok belőle. A pipájára ráteszi s meggyújtja rólla.

12

Színművek

ÉVA. Igaz, kedves Báróm, itt van most Nagysádnál az a szép német könyv, amellyet most bocsátott ki Betrieger úr, egy kevéssé kiinstálnám, addig is szeretném megnézegetni, míg a miénket békötik.

BÁRÓ SERTEPERTI. A! Kedves Kisasszonykám, itt vagyon,, örvendek, hogy szolgálhatok vele, méltóztassa megtekinteni.

ÉVA. Kedvesebbel nem jutalmaztathatna Nagyságod. Én ebbe igen gyönyörködöm. - - -

BÁRÓ SERTEPERTI. Nagyságos Uram, hol tudta azt a sok könyvet öszveszedni? talám hajdan, még régenébe, gyönyörködött az illyeténekbe.

GRÓF FEGYVERNEKI. Távol légyen, én iffjukoromba is esmértem az én rangomat, s jól tudtam, mit hoz a’ magával. Nemesebbűl viseltem mindenkor magamat, mintsem illetlensé-gekre vetemedtem vólna. A’ távol légyen.

BÁRÓ SERTEPERTI. Én éppen azon csudálkoztam, hol vehette magát az a sok pimasz portéka Nagyságod úri szobájába.

GRÓF FEGYVERNEKI. Jaj, látja a Báró, én igen nagy pipás vóltam eleitől fogva: erre nézve megszenvedem a hasznáért ebbe a pipálóházba.

BÁRÓ SERTEPERTI. De csakugyan, hogy kerülhettek Nagyságodhoz, azt nem foghatom meg.

GRÓF FEGYVERNEKI. Iroványinak, a szekretáriusomnak adós vólt egy kompaktor, s egyebet nem vehetett el tőle az adósságba. Kezdette eleinte őket bújni, s azok olvasásával vesztegette üres óráit, mig én osztán a lelkére nem beszéltem, hogy kimélje még életét, egész- ségét, becsületét, rangját, nem illik az a veres anglia uniformishoz: igy osztán nagy sokára arra ajánlotta magát, hogy az én kedvemért fel fog hagyni velek. Azolta itt állanak, kinek mire kell, viszi. A Rozália ugyan eleget - - De változik az Úr a színében! mi baj találhatta?

BÁRÓ SERTEPERTI Már nem szíjja, csak fújja a pipát, elhalványodik, lágy hangon felel. A fejemnek, a pipa - -

ÉVA Leveti a könyvet, felugrik. Jaj, lelkem Báróm, mi lelte? A keszkenőjével töröli a báró ábrázatját. Istenem! mi baja érkezett?

GRÓF FEGYVERNEKI. Bizonyosan a versnek a füsti járta által a Nagyságod fejét, én magam ollyan különös poétafüst-szagot érzettem. Nagyságod még nem szokott úgy hozzá, mint én.

BÁRÓ SERTEPERTI. Az is lehet az egyik oka, Nagyságos Úr; de a dohány is felette - - Jaj, rosszabbúl érzem magam.

GRÓF FEGYVERNEKI. Ha úgy tetszik a Báró Úrnak, menjünk ki a szabad levegőre sétálni: talám ellankadt ereje meg fog jönni. Jobbnak is tartom ebből a füstös házból kimenni.

BÁRÓ SERTEPERTI. Ha úgy méltóztatik Nagyságod parancsolni, nem bánom.

GRÓF FEGYVERNEKI Előszedi a nagy dohányzacskóját és tajtékpipáját. Te fiam, mondd meg szekretárius uramnak, hogy jöjjön ki utánnunk, s ezeket is hozza el magával. Az ablakokat nyisd ki, a ház hadd szellőzzön.

BÁRÓ SERTEPERTI Komplimentírozva. Magamat ajánlom a Nagysád kegyességébe.

Elmennek.

ÉVA. Igaz hive maradok Nagyságodnak - - Sajnálom ezt a báró urat szivem szerént: ő egy fein politus magyar méltóság. - Héj! Szuszmir!

13

Színművek

HATODIK JELENÉS

Szuszmir, szurtos, füstös kezű és ábrázatú, borzas, szalmás hajjal, pernyés, hamvas öltözetbe, egy régi szűr a nyakába, az is sok helyen subadarabbal, zöld, veres és másféle posztóval megfoldozva, a fél ujja elégett, egy sárga sapka a fejében, bolyhos kutyabőrrel prémezve, rongyos ingbe, gatyába, szuszogó bocskorba, egy piszkafa a kezébe - És Éva.

SZUSZMIR. Mit parancs’?

ÉVA. Gyere be.

SZUSZMIR Bemegy, s az ajtón belől veszi le a sapkáját. Hát mi baja, Kisasszony, kelmednek velem?

ÉVA. Csak a’, hogy ülj le, s mesélj egyet.

SZUSZMIR. Úgy de, Kisasszony, én kalefektor vagyok, oszteg hát ha itt tarisznyázom el az időt, majd keresztűl veret nagyságos uram a török furáson, megkövetem a kelmed becsülletes személyét, s a mai szent napot.

ÉVA. Nono Szuszmir, ne kötekedj. Nesze, igyál egy pohár bort. Egy nagy meszelyes poharat megtölt borral s odaadja.

SZUSZMIR A kezébe vévén a poharat, megforgatja. De már ez, engem utse, fele se tréfa.

Felhajtja. Üh!

ÉVA. Hát Szuszmir, jól esett?

SZUSZMIR. Jól, engem uttartson, mert még a lelkem is szikrát hányt utánna, el is járnám mindjárt a kállai kettőt.

ÉVA. No hej, űlj le hát, mondd el, amit tudsz.

SZUSZMIR Kiveti a nyakából a szűrt, lekucorodik rá cigányoson, a sapkáját a térdére veti.

No, s osztég hát egyszer hun vót, hun nem vót, meg az operencián is túl vót, gallér hijján köpenyeg, köpenyeg hijján gallér, vót egy királyfi, hogy osztég vót egy királyfi, kiment az egyszer vadászni, télen vót az idő, karácson akkor fejér vót, s hogy fejér vót, hát kimegyen a királyfi vadászni, csak vadász, csak vadász, de még nyúlgyömbért se kaphatott, csak haza-fordút biz ő, osztég mint a kárvallott cigány, meglát egy galambot, hozzá lű, leesik a galamb, s hogy leesett a galamb, hát fődre esett biz a’; a vire látszott a hón, szép piros vót, ojjan gyöngyen látszott a hón, hogy meglátja a királyfi, azt mongya: No, nem nyugszom addig, mig ojjan mátkára nem kapok, hogy ojjan fejér legyen az orcája, mint ez a hó, osztég megisment ojjan piros, mint ez a vír, az átalvetőjébe beléteszi a galambot, hazamegy, hogy hazamegy, azt mondja: No, Király Atyám, én elmegyek hetedhét ország ellen: másnap elindúl, tizenkét szekeret megrak pizzel, tizenkét regement katonával megindul. Egyszer megyen, mendegél hetedhét ország ellen, meg azon is tul, ir egy várat, a vár csupa varrótűbűl vót, bemegy a templomba, hát a templom közepén ott fekszik egy nagy hót ember, a templom ajtajára olyan nagy bunkósbot vót akasztva, mint a Kisasszony, de engem uccse, a Kisasszony még silom hozzá.

ÉVA. Héj, csak a magad tökfejedhez hasonlítsd; nos, mire való vót az a nagy guta bot?

Kacagva.

SZUSZMIR. Hű, mire való vót osztég, arra való vót, hogy már ki nem tudja találni, hogy minden ember, aki bement a templomba, levette azt a nagy görcsöst, osztég arra a hót emberre ráütött, hogy ráütött, hát meglátta ezt a királyfi, hogy meglátta, hát mikor kijőttek a temp-14

Színművek

lombul, megkérdezte a birákoktól, hogy mi a kő lehet a’, azt mondták osztég neki, hogy annyi adósságba verte magát az az ember, hogy nincs ojjan potentát, aki megfizethetné, most osztég így porolják ki rajta. A királyfi előhozatj’ a tizenkét társzekér pízt, aki csak azt monthatta, hogy neki adós, mingyá kifizette, hát ördög a lelke, még fele sincs ki az adosságnak, azútég osztég előhozatja a tizenkét regementet, azt is elosztogatja adosságba, utoljára csak a tizenkét inassa maratt, azt is odatta, még sem tőtt ki. Bezzeg a frityfene egye meg, micsinál mán, a szip mondérját is odadja, óráját, pácáját, mindenit. Igy osztég kifizette, s hogy kifizette, hát megindút egyes-egyedűl, megyen, mendegél hetedhét ország ellen, meg azon is túl, mán megéhezett vót, mint a kuttya, meglát egyszer egy erdő mellett egy szőrnyű nagy tűzet, odamegy, tizenkét kolopter fa ígett, egy nagy ember karikába fekűtt mellette, a lába a szájját irte.

ÉVA. Nesze még, Szuszmir, egy pohár bor, ugyan szépet meséltél, az ördög is tudná nevetni.

Kacagva.

SZUSZMIR Felhajtja. Enye, Kisasszony, be jól esett, a kiskőrmöm is átaljárta, a lelkem is bukfencet hány bennem. Azutég osztég azt mondja a királyfi a nagy embernek: Jó szerencsével, Apám Uram! azt mongya a nagy ember: annak köszönd, hogy apádnak szóllítottál, mert ha ezer lelked lett vóna is, el kellett vóna veszned, ehetnél-i, he? aval elmegy a nagy ember, ráveszi a köpenyegit. A’ pedig ám ojjan köpenyeg vót, hogy mikor azt rávette, a tatár kám se látta vóna meg, kézibe veszi a baltát, tizenkét singnyi vót az éle, engem uccse, úgy láttam, mint most. Elmegy a setét köpenyegű ember, levág egy nagy fát, lecsapkodja az ágait, meghegyezi, felhúz rá egy őkrőt, az ujjába akaszt egy tizenkét csebres hordó bort, vissza- megy. No, hallod-é, Királyfi, ha ezt az őkrőt csontostúl-nyársastúl meg nem eszed, ezt a bort meg nem iszod rá, ha ezer lelked lesz is, el kell veszni, azt mondja rá a királyfi, hogy ü nem ehetnék, pég maj’

kimeredt a szeme. Azutég a setét köpenyegű ember megette az őkrőt mindenestől fogva, a hordó bort megitta rá.

ÉVA. Hej, Szuszmir, volt-é az ollyan nagy ökör, mint te?

SZUSZMIR. Uh. Még a Kisasszony is rátesz ám amúgy bolongyába.

ÉVA Elkacagja magát. No hé, ugyan rám csergetél ám amúgy bolondjába, no csak mondjad tovább.

SZUSZMIR. Nos, osztég hát, Éva Kisasszony, nem kell mindenbe belefeccsenteni. Elment megint a setit köpönyegű ember, hogy egy báránt, megisment egy pár kanta bort, megsüti, jól tartya a királyfit, azt mondja a királyfinak: No hallod-é Királyfi, én tudom, hogy ehetnél, azért hát egyél, azt is tudom, mibe vagy járatos, de én néked ojjan mátkát kerítek, aki ojjan lesz, amilyenre vágyol, de úgy ám, ha nékem adod fele keresményedet. Elindulnak hetedhét ország ellen, még az apjok halálán is tul, találnak egy várat, hogy találnak egy várat, hát azt mondja a setét köpönyegű ember: No, Királyfi, itt lakik egy királykisasszony, akinek az orcája ojjan fejér mint a hó, és annakokaért meg ojjan piros mint a vér, hanem annak a szeretője a Púlúto. Elmegy hozzá a királyfi, hát láttya, hogy a’ gyongyalag, szip nagy szemei vótak mint egy-egy pengő

karika, mintha kovácsszurokkal kenték volna ki a szemöldökét, az orcája fejér mint a gomolya, az ajaka mint a mákvirág, osztég a karjai izmosak mint István kovácsnak, ojjan derék csecsei vótak, engem úgy tartson, mint egy-egy fejőrocska, mintha a farát birsalmából harapták volna ki, fejérebb vót a lába, mint Sámfásné keresztanyám asszonynak, ippen akkor szapult a sövény mellett.

ÉVA A kanapén hever egész figyelmetességgel. Puf, te bezzeg megadod annak a királykisasszonynak.

SZUSZMIR. Kotty bele szilvalé, mán el is felejtettem mirűl vót a szó, úgy, azt mondja a királyfi, hogy menjen hozzá, nos azt mondja a királykisasszony, hogy neki van egy gyürüje, 15

Színművek

majd eldugja, ha megtalálja, hozzámegy. Megmondja a setit köpönyegű embernek, mibe van a dolog, elmegy a setit köpönyegű ember a kisasszonyhoz, mindazonáltal hát Púlútó is akkor ment hozzá, azt mondja a királykisasszonynak: Fírhe mennél, te szíp leány? Fírhe biz én, te szíp legény. Hát micsoda montál neki, te szíp leány? Én bizony, te szíp legény, azt mondtam, ha a gyűrűt megtalálja, hozzámegyek. Elveszi Púlútó a gyűrűt, kiszalad vele, utánna a setít köpönyegű ember, osztég mikor az árnyékszékbe akarta volna vetni, odatartotta a köpö- nyegjit, s arra esett, [amellyel ő kiment osztég a királyfihoz].

HETEDIK JELENÉS

Rozália egy könyvvel, és a voltak.

ROZÁLIA. Hát mivel tölti az időt?

ÉVA. Ez a bohó Szuszmir mesélget, azt nevetem.

ROZÁLIA. Ugyan találsz-é abba valami múlatságot, s nem sajnálja-é illyen alávalósággal mulatni idejét.

ÉVA. Maga mindég mást gúnyol a haszontalan időtőltésért, holott maga holmi dibdábsággal, holmi szemét könyvekkel tőlti napestig idejét, és hogy kereken kimondjam, minden foglalatossága nem érne egyvalamit.

SZUSZMIR. Engem uccsegillyen, én nem is tudom, a Kisasszony mire nézi a napot, nem is adnám Éva kisasszonyt ojjan százért, még ha száz volna is.

ROZÁLIA. Kednek hallgass a neve, ebhendi Uram.

SZUSZMIR Rángatja a szűrit. Uh.

ÉVA. Ne bántsa, sohase hallott illyen szépet, én éhen-szomjan is elhallgatnám egész nap is.

Hallja meg csak, majd meglássa, millyen gyönyörű.

ROZÁLIA. Annyi mint a’, nem bánom, ugyan majd megnézem, millyenekbe tud gyönyörködni. No mondd!

Szuszmir. Hogy osztég a setít köpönyegű ember odaadta a királyfinak a gyűrűt, a királyfi oda viszi a királykisasszonnak, hogy jöjjön hozzá mán. Azt mondja a királykisasszony: Ha még egyszer megtalálod, hozzád megyek. Hogy ezt meghallotta Púlútó, elveszi a gyűrűt, utánna setít köpönyegű ember; s mikor Púlútó a pokolba a szegre akarta volna akasztani, a setít kö- pönyegű

ember odatartotta az ujját. Notandom ám, hogy akkor soha sem láthatta meg senki, mikor a setít köpönyeg rajta volt, s az ő ujjába dugta Púlútó a gyűrűt, így osztán a királyfi, hogy megmeg megkapta a gyűrűt, oda vitte a királykisasszonyhoz, hogy jöjjön hozzá már. Azt mondja a királykisasszony: Hé, Királyfi, az én szeretőm Púlútó, ha a fejit ide hozod, úgy hozzádmegyek, hogy osztég ezt meghallotta Púlútó, a pokolba fut. S hogy a pokolba fut, utánna a setít köpönyegű ember, nos, mikor a pokolnak legkellő közepén egy vaskandallóba bébútt vóna seggel, akkor a setít köpönyegű ember a tizenkét singnyi baltájával elcsapta a fejét, s osztég odavitte a királyfinak, a királyfi meg a haját a derekára kötötte, a nagy fene főt felcepelte a kisasszonyhoz.

ROZÁLIA. Illyen alávalóságokat kedvelhet, mellyek az édesen repdeső képzelődéseknek nyájason enyelgő szárnyait is rest unalommal lankasztják. Amellyek semmi jóval sem teszik magokat a nemes sziv előtt érdemesekké.

ÉVA. S ezek a maga tetszését nem nyerték meg?

16

Színművek

ROZÁLIA. Több mint nem; még neheztelek is reájok.

ÉVA. Miért?

ROZÁLIA. Mert semmit sem látok benne, amire méltó vólna nemes léleknek figyelmezni.

ÉVA. Elég, ha gyönyörködtet.

ROZÁLIA. Azt sem.

ÉVA. Jól van; de még ezután lesz a java: hallgassa meg. - Héj, Szuszmir, mondd tovább, s mi lett azután belőle?

SZUSZMIR Haragosan. Üh, mi lett osztég belőle: minek beszéllnek hát Kelmetek ojjan sok hijába valót. Elég egy pap egy templomba. No még egyszer elkezdem; de többet ne koty-foty

- Mi tagadás benne? elvette osztég a királykisasszonyt: hogy elvette, hát nagy lakodalmat ütöttek, Hencidától fogva Bóncidáig folyt a sárga lé, magam fűtöttem bé a kalácsnak a kemencét, osztég egy pulykacombbal úgy levágtak a lábamról, hogy mindjárt a tűzbe estem, ott igett el a fél szűröm újja. Oda megy a setít köpönyegű ember is, mikor osztég a vendíg eloszlott, osztég a menyasszonyt a padra felvitték, azt komondálta a királyfinak, hogy véle ne háljon, becsülettel szolván, hanem mind a két ágy végire egy papot állitson könyvvel. Úgy is vót a dolog...

ÉVA. Hogy? Nevetve.

SZUSZMIR. Úgy, a tatár vigy’ el, hogy odaállottak a papok, a gyertya égett, hát egyszer, neki legyen mondva, kijön egy nagy béka a szájából.

ROZÁLIA. Te ostoba, hogy jöhetett volna onnan ki béka?

SZUSZMIR. Üh, édes eszem tojj meg, mintha már a kisasszony fekünne most is valaki mellett, osztég én béka volnék, s a szájából kicurukkolnék.

ROZÁLIA. Vessz pokolba, ostoba, ollyan a beszéded, mint magad: bújj a Minaotaurus hátuljába.

ÉVA Nagy vigassággal felugrik az ágyszékről, tapsol, kacag. Ha, ha, ha. A’ bizony szép, ki a tatár ne nevetné, becsülöm eszed furcsaságát.

ROZÁLIA. No én most az egyszer találék bolonddal feltenni, de ugyan rám pergele.

Szuszmir. Mije feslett el Kelmednek?

ROZÁLIA. No neki, bolond. Énhozzám többet ne szóllj, csak mondd inkább tovább.

SZUSZMIR. Ezt osztég agyonütötte a pap a könyvével, hát másik is kibúvik, azt is agyonüti, azután osztég annyi, mint a nyűves kutya farka alól a pondró. Mind agyonverték a papok.

ÉVA. De hát hol jártak ott azok a békák?

SZUSZMIR. Azt mondta a setít köpönyegű ember, hogy még azok a békák a Púlútó maradványi voltak a kisasszonyba. Már neki kurtábbodott elöl a szoknyája. Megindúlnak a királyfival haza, huszonnégy társzekér pizzel, huszonnégy regementtel, a setít köpönyegű

ember is velek. Mikor mennének haza, hát arra a helyre érnek, amékbe elöl találta vót a királyfi a setít köpönyegű embert a tűznél. Azt mondja a setít köpönyegű ember - - -

ROZÁLIA. Elég már, hé. Mindjárt hazajönnek, fa nincs vágva, majd ördögöt fogatnak veled.

ÉVA. Éj, ráérni még arra. Végezd el már legalább.

SZUSZMIR. No hallod-é, Királyfi, tudod, én azt mondtam, hogy én kerítek neked ojjan mátkát, amijjen után indúltál, ha fele keresetedet - -

17

Színművek

ROZÁLIA. No, ne locsogj, menj dolgodra, ha rosszat nem akarsz kapni. Ott a fejsze, vágj fát.

ÉVA. Éj, ne bántsa, hadd mondja el már. Tovább.

SZUSZMIR. Ha fele keresetedet nékem adod: ihol huszonnégy szekér pized, huszonnégy regemented van, add ide. No jól van. Felveszi a baltáját, kettévág minden szekeret, lovat, még csak egy krajcárt is, kettévágja a legényeket, egyszer -

ROZÁLIA. Ne töltsd az időt hiába, eredj.

SZUSZMIR. Üh, hogy nem hágy már Kelmed békét a jó embernek. Egész Karafa lesz belőle, ha az isten meg nem szenteli.

ROZÁLIA. Karafa, nem Karafa, én ugyan nem bántalak, de ha hijjánosság lesz, tudom, nem búvnék a bőrödbe.

SZUSZMIR Felszedi a subáját. No hiszen nem bánom, ha nem maradhat osztán tőlem.

Dümmögve. Uramistenem, mi lesz még belőle, ha felneveled? Elmegyen.

NYOLCADIK JELENÉS

Rozália és Éva

ÉVA. No ezt szegényt elmará. Komoran.

ROZÁLIA. Maradjon magának a henye állat.

ÉVA. Hát ha én a maga semmirekellő könyveit vagy kihajigálnám előle, vagy akármi módon legkissebbel is megbántanám, nem fogna-é énreám megneheztelni?

ROZÁLIA. Igenis, és méltán.

ÉVA. Hát maga miért zavarja meg az én múlatságomat?

ROZÁLIA. Múlatságát?

ÉVA. Éppen azt.

ROZÁLIA. Szép múlatság.

ÉVA. Szép, ami az embernek kedvét megnyerheti.

ROZÁLIA. Vannak szép semmirekellők.

ÉVA. Vannak rút semmirekellők.

ROZÁLIA. Azok a nyomorúlt mesék szépek, de semmit sem érnek.

ÉVA. Azok a nyomorúlt könyvek rútak, és semmit sem érnek.

ROZÁLIA. Rútak? ha ezeket rútaknak lehet nevezni, úgy majd nem tudok azoknak a meséknek alávalóságát eléggé kifejező szót találni.

ÉVA. A maga hitván könyveit a magyar világ alávalónak nevezi. Rá se néz, csupa szemétnek tartja. A főrendektől fogva a kapásig. Kivévén egyet-kettőt az urak közzűl, akik a külső

nemzeteknek, franciáknak, ánglusoknak szokásait éktelen parasztsággal megvetik, s ugyanazon parasztságok miatt csak a könyvekkel való időtöltésben követik őket.

ROZÁLIA. Nézz’ el azt a kevés úri személyt, nem a savai-é azok a hazának: nem azok látnak mindenkor többet a dologba? Csak az országgyűlésén is nem azokra hallgat-é a publikum, mikor a könyveket kerülő agáristák, vojtisták, módisták vagy egy kukkot se tudnak böffen-18

Színművek

teni, vagy ha mágnási jussokat akarván mutatni, szeretnek belészóllani az ország dolgába, a nevetségre adnak okot a tanúlt okosoknak. S azonba csak harcolnak a deák nyelv mellett, pedig hirét sem hallották Horatiusnak.

ÉVA. Ha azoknak kellene is tanúlni, minthogy az ország dolgait hánytatják: jól van. Tanúlnak is azok, ott a nagy Corpus Juris, Verbötzi, Huszti, s más nagy grapsák, elég az, úgy tudják azt mint a tíz újjokat.

ROZÁLIA. Tudják, akik tudják, de ezered része sem tudja nyomosan, aki el tudja a Verbötzi caputjait mondani.

ÉVA. Miért?

ROZÁLIA. Mert csak azt tudja, ami abba van, azonkivül nem tud okosan bölcselkedni belőle: mivel azonkivül semmi más tudományt nem tanúlt, amin az értelem fundáltatik.

ÉVA. Mit tartozik ez mireánk? Mi, leánykák nem a haza előmenetelére élünk, mi csak avégre vagyunk az emberi társaságban, hogy másokat kedveltessünk, és hogy éljünk a nyájasabb világ édes gyönyörűségeivel, játszodtassuk annak szárnyain gyenge érzékenységeinket, és hogy a minket imádó iffjakon vett győzedelmeinkben kevélykedjünk.

ROZÁLIA. Nagyon megalacsonyítja dicső nemünket, mikor azt csak a testi mulatságoknak szentelt bálványoknak állítja. Hát azt a szép elmét, s az azt nemesitő finomabb érzékenysé-geket, mellyekkel valóba dicsekedhetünk, hiába adta vólna-é a jóltévő Természet?

ÉVA. Én elmémet is mulattatom. És evégre valók ezek a mesék.

ROZÁLIA. Boldog isten! hát már nincsen-é dicsőségesebb tárgy, mellyen édesebb megelégedéssel mulathatja magát nemes elménk? Ezek a mesék sem az, hogy szépségekkel nem mulathatják szivünket: sem egy nemes lélek vágyódásai velek meg nem elégeszhetnek. Szép kimondásokat lehet-é keresni abba az osztég hátos fecsegésbe? Vannak-é benne abba az alacson lélektől kohólt mesébe példás történetek? A nemes erkölcsnek semmi nyomát nem találhatni olly szemét észnek szüleményjébe. Illenek-e hát az illyenek egy nemes születésű személyhez?

Én ugyan nem birok annyi békességes türéssel, hogy az illyeket hallgathassam. Elmegyen.

Vége az első felvonásnak

MÁSODIK FELVONÁS

A játék hol a poéta, hol a gróf házába van.

ELSŐ JELENÉS

A poéta háza láttatik, egy kis kert van alatta, amellybe sétáló lugas van. Egy asztal a szobába, amellyen könyvek, papirossak, iróeszközök rend nélkűl elhányva. Egy téka a falnál, egy nyoszolya. - A poéta egyedűl sétál; egy penna nála.

[TEMPEFŐI]. Kedvetlen magánosságomnak komor hajléka, mellynek ajtaján a szegénység áll őrt, setét kárpittal takarván bé mohos falait, könnyezni láttatol egy szerencsétlenen, ki a világ üldözései alól a te alacsony boltozatod alatt keresett szállást nyomorúlt életének. Ímé, e büszke városnak kevély palotái a fellegekbe rejtették pompás fejeiket, hogy meg ne hall- hassák a tebelőled sohajtozó virtusnak bágyadt nyögéseit, örülni láttatnak, midőn a szomszéd 19

Színművek

villámások fényjénél látják a te hantjaidon pihegni a fekete palástba rejtezett bánatokat - - Szállj le, boldog megelégedés, egy szerencsétlen nagynak lankadozó kebelébe! Öntsd ki édes balzsamodat, melly a meghasogatott virtus héjja alól csepeg! éleszd fel véle e magával alig biró szivet, hogy tudjon mind a két szerencsével hasznára élni - - Ti néma barátim! könyveire mutat kik kedvessebbé teszitek unalmas óráimat: mondjátok meg, van-é e főldnek kerekségén egy boldogabb szegelet, hol nem nyög az ártatlanság, hol az érdemnek barátja a tisztelet, hol az igazságnak királyi székéhez van a gonoszság láncoltatva? A jóltévő Természet gondos anyai keze kiosztotta minden tartománynak a maga különös áldását, egyik eggyel, másik másikkal dicsekedik. Ó, boldog az a föld, amellynek e’ jutott. Itt minálunk a világ hivalkodik, mint egy kevély páva az ő cifraságaiban, mély álomba andalogván a mulandóság kebelében. Árnyék után kapkodnak az - -

MÁSODIK JELENÉS

Betrieger német ruhában, és Tempefői.

BETRIEGER. Alázatos szolgája az Úrnak.

TEMPEFŐI. Igaz híve Betrieger Úrnak. Hát hogy van a tipographia? Tessék leűlni az Úrnak.

BETRIEGER. Most új könyveket tétettem a sajtók alá, egy francia munka, amellyet németre fordittatván a minap kinyomtattam.

TEMPEFŐI. Az a komplimentes, vagy micsoda?

BETRIEGER. Éppen az; a másik hasonló német munka a koppókról s egyéb afélékröl.

TEMPEFŐI. Micsoda embernek a költségén jön a’ ki?

BETRIEGER. Tulajdon magam költségemen. Én állhatatosan hiszem, hogy a magyar uraságok nem hagyják azokat rajtam penészedni.

TEMPEFŐI. Elhiszem: de hát az enyim?

BETRIEGER. Az Úr Fegyvernekije már kijött, és éppen abba fáradtam az Úrhoz, hogy mivel az a poéma már egészen megvan, instálom alázatosan az Urat, a nyomtatás árrát méltóztassa lefizetni.

TEMPEFŐI. Mennyit kiván az Úr?

BETRIEGER. Higgye el az Úr, becsűletemre mondom, senki fiának nem cselekedtem volna ötven aranyok alatt, de minthogy az Úr jó esmerősöm, én az Úrtól többet nem kivánok harminc aranynál. Nagy munka az, Uram!

TEMPEFŐI. Meddig várakozhatna el az Úr?

BETRIEGER. Egy nap’ sem.

TEMPEFŐI. Egy nap’ sem? Ó, jé!

BETRIEGER. Úgy vagyon.

TEMPEFŐI. Az Úr nem szorúlt az árrára.

BETRIEGER. Hála istennek, éppen nem.

TEMPEFŐI. Várjon hát az Úr egy keveset.

BETRIEGER. Nem lehet.

20

Színművek

TEMPEFŐI. Nem lehet? - Légyenek hát az Úréi az exemplárok.

BETRIEGER. Nekem nem kell.

TEMPEFŐI. Nem kell, és vajjon miért?

BETRIEGER. Én nem vagyok magyar, mégis károm után okos vagyok. Mit érnék én azzal?

TEMPEFŐI. Én mind általadom az Úrnak: egyebet nem kivánok, hanem hogy énnékem tíz exemplárt, amit mondtam vólt, hogy a hollandiai papirosra nyomtassa az Úr, küldjön el.

BETRIEGER. Énnékem harminc arany helyett ollyan portékát akar az Úr adni, aminek én egy schilling hasznát sem vehetem.

TEMPEFŐI. Ha mindjárt tíz krajcáron adja is az Úr, mégis könnyen kikapja belőlle a harminc aranyat.

BETRIEGER. De Uram, úgy egy-egy aranyon kell adni exemplárját, külömben bennevész a pénz.

TEMPEFŐI. Nem értem az Urat.

BETRIEGER. Harminc exemplár tudom, hogy elkel, mert az ötvenkét vármegyébe van harminc személy, aki vesz belőlle.

TEMPEFŐI. S több nem venne?

BETRIEGER. Nem mondom, hogy a pesti s budai görögök a többiét citrom s malosa takorni meg nem veszik egy-egy krajcáron, de a’ semmisem.

TEMPEFŐI. Uram, okosodik a világ, talám szaporodni fognak azok is, akik egy koppó árát nem sajnállanak húsz-harminc könyvér adni.

BETRIEGER. Megengedem, hogy okosodik; de én azért most is jobb szeretnék ebáros lenni, mint könyváros.

TEMPEFŐI. Ebáros, mint könyváros? Sokat mond az Úr!

BETRIEGER. Uram, én Magyarországra szóllok, sőt arra sem egyátaljába: mert itt is elkel a német könyv, kivált ha dibdábságokról van. - De ha egyszer magyar könyv, éspedig a nemes erkölcsöket élesztő, már amellett éhhel is meghal az ember.

TEMPEFŐI. Hát olly alávalóknak itéli az Úr a magyar munkákat, és olly becstelennek a mi nemzeti nyelvünket, hogy az érdemetlen egy-két fillérre?

BETRIEGER. Én az Urak magyar hazájabeli rendeknek itéletéből itéllek. Ők az ő nemzeti nyelveket nem szeretik, sőt úgy mondhatom, hogy gyülölik is, amelly szégyen, gyalázat a legokosabb XVIIIdik százban.

TEMPEFŐI. Megvallom, szánom nemzetemet, aki illy mélyen hortyog a megrögzött parasztság álmában, hogy akkor sem nyitja fel szemeit belőle, mikor az idegenek által körűle lobbantott fény eleven szinekkel kinyilatkoztatja a szégyennek és dicsőségnek határait. Ha ollykor a bárdolatlanság meghasogatott szőnyegén kikukuccsál is a nemesebb politurára, önnönmaga vét kettős fedelet pislogó szemeinek lomha héjjaira.

BETRIEGER. Én már tudom, mibe áll a magyar litteratura, tudom, meddig terjeszkedik ki a magyar erszény: ezért mondom, nem merem felvállalni az Úr exemplárjait. Hanem kérem, fizesse meg a nyomtatás árrát.

21

Színművek

TEMPEFŐI. Várakozzon az Úr egy kevéssé, gróf Fegyverneki úrnak a munkát bémutatom: ő, mivel nagy magyar méltóság, nemes szive, gondolom, meg nem fogja engedni, hogy az a munka, melly az ő dicsőséges ősének nevét és érdemeit húzza ki a feledékenység setét boltja közzűl, a semmiségre menjen.

BETRIEGER. Annyi, mint az, egy óráig elvárakozom; ha akkor nem lesz semmi a dologból, az Úrral kéntelenittetem úgy bánni, mint tehetetlen adósommal.

TEMPEFŐI. Azt az exemplárt, amellyet az Úr hozzám békötve hozott, kiinstálom, hogy bémutathassam ő nagyságának.

BETRIEGER Odaadja a könyvet. Itt vagyon. Az Úr igyekezzen elháritani azt az illetlenséget, mellyel eránta kéntelenittetni fogok viseltetni. Magamat ajánlom az Úrnak.

TEMPEFŐI. Igaz szolgája maradok az Úrnak Betrieger elmegyen.

HARMADIK JELENÉS

TEMPEFŐI Egyedűl sétál. Mi dolog? talám a gonoszság semmivé tette az ő hatalma alatt lévő

ártatlanságot? talám az én édes anyám prédájává lett a világi méltóság és a férji elsőség jussa alatt kegyetlenkedő tyrannusnak? Az anyai szeretet gerjed az ínségbe, - egy édesanya el nem felejtkezhetik szerencsétlen szülöttéről. Hogy lehet hát mégis, boldog Egek! hogy már ennyi idő multától fogva sem levelét, sem segitségét nem vehettem szerelmes anyámnak. Ezer izekre repedez szivem, ha az előttem álló nyomorúságra függesztem elmélkedésemet: ő bizo- nyossan vagy áldozatjává lett a kegyetlennek, vagy annak istentelenségei által olly vesze- delmek örvényébe merült, amellybe mind magával, mind őtet ohajtó fiával jót tehetetlen. Rettegek mindentől, ő másszor minden hónapba, ha pénzt nem, levelet legalább küldött énnekem, amelly balzsama vólt az én beteg lelkemnek. Már négy hónap múlt el, s levelét nem vehettem. Elmegy.

NEGYEDIK JELENÉS

A gróf palotájába a maga szobája. Gróf Fegyverneki, Rozália, Éva, báró Serteperti, Tökkolopi, Iroványi

FEGYVERNEKI. Én is éppen abban az értelemben vagyok. Szép a méltóságos rang, ha a nemességhez igaz nemes erkölcsök járúlnak.

ROZÁLIA. És én egyedűl abba tartom a valóságos nemességet. A pompás titulusok csak az alacson hizelkedésnek álnok találmányi, mellyek az önnszeretetnek leseket hánynak a magok előmenetelekre. Csak múló hangok azok, mellyekkel a valóságos érdem hijját kivánjuk pótolni.

BÁRÓ SERTEPERTI. Valósággal szépen hangzanak azok a mi kényes füleinkbe: én ugyan inkább veszteném el egyik falumat, mint egyvalamellyik titulusomat.

ÉVA. Szép is az, mikor az ember olly hosszan irhatja le a nevét, mint Nagyságod: Báró Serteperti Lajos de Kotnyeles, Szemétvára örökös ura, az egész ütött-kopott uradalomnak birtokossa, Eszeveszett vármegyének bolond ispánja: a nemes Iksuttök Rendnek arany sarkantyússa, a Királyi Tábla aktuális és mindenkori hallgatója. S a többi, manu propria.

TÖKKOLOPI. Kivált, ha szép tettek is járúlnak hozzá. Az én nevem ugyan csak rövid: Tökkolopi Menyhárt de eadem. De ha el kezdeném számlálni nemes tetteimet, s a nemes 22

Színművek

szemérem nem tartóztatná meg magam dicséretét: igen sokra menne. A többek között egy egész kalendáriom telne ebből: Tekintetes Nemes Tökkolopi Menyhárt, de eadem minden kompániába szerencsés játszó vólt, olly okosan tudott skártolni, hogy négy tarók mellett megtartotta Bagátot. Másszor tiz tarók mellől elnyerte. Hat tromfba kötött a társa, s hatot nyert mégis tőlle s a többi.

IROVÁNYI. Nagyságtok, látom, a nagy nemesség mellett már mind elalszik. Indítsunk valami mulatságot.

ROZÁLIA. Soha sem lesz szebb mulatság, mintha a Horváth úr Holmi-ját olvassuk, mindjárt bé fogom hozni.

IROVÁNYI. Az igaz: úgy, tudom, meg nem únjuk magunkat. Az múlatságos könyv.

GRÓF FEGYVERNEKI. Vesse a tűzbe Kegyelmed a haszontalan verseit, mi mulatságot tudnánk mi az alávalóságba találni? Nem okos embernek való a könyvekkel veszteni idejét.

BÁRÓ SERTEPERTI. Annak sem vólt esze, aki először kitalálta, hogy verseket kelljen kóholni; alávalóság az. - Játsszunk inkább valamit.

ÉVA. Ó, igen fein lesz. - De mit játsszunk?

TÖKKOLOPI. Filkót.

ROZÁLIA. Az Úr rövid időn filkó lesz, annyira belészeretett abba a filkóba.

ÉVA. Jobb is lesz, mást játsszunk. - Játsszunk zálogosdit, hadd poenázzam meg ezt a bárót.

A nyakába esik hizelkedő mosolygással.

BÁRÓ SERTEPERTI. Visszaadnám a kölcsönt. Hasonlóképpen.

IROVÁNYI. Talám szebb lenne, ha sakkot játszanának Nagyságtok, van itt kettő is.

GRÓF FEGYVERNEKI. A’ szép is lesz. Hozzon kegyelmed.

BÁRÓ SERTEPERTI Enyelegve. De bizony most gondoltam egyet. Székeket rak sorjába.

Szégyenszéket játsszunk.

ÉVA, TÖKKOLOPI Kacagva, tapsolva. Jól van. Igen derék, szép gondolat. Alló, rajta.

ROZÁLIA. Ah, az igen alacson neme a mulatságnak, én azt nem szeretek játszani.

GRÓF FEGYVERNEKI. Játsszál, fiam, játsszál, társaság kedvéért nem szégyen az.

ÉVA. De Uramatyám is fog játszani. Enyelegve.

GRÓF FEGYVERNEKI. Balgatag gyermek, nem illik az énhozzám; én majd csak nézője leszek.

BÁRÓ SERTEPERTI. Már társaság kedvéért Nagyságod is méltóztasson játszani; nekünk is jobb kedvünk fog lenni a Nagysád jelenléte által.

ROZÁLIA. Ha Uramatyám játszani nem fog, én sem ülök ki.

MINDNYÁJAN. Méltóztasson Nagyságod!

GRÓF FEGYVERNEKI. Hivalkodó ifijak! a ti kedveteket nem szegem meg, közétek űlök, de én ne legyek részes semmibe is.

MINDNYÁJAN. Nem, nem. Leűlnek.

ÉVA. De hát már ki lesz a király?

23

Színművek

BÁRÓ SERTEPERTI Mosolygó komplimenttel. Én most magam önként felvállalom. Leűl az első helyre.

GRÓF FEGYVERNEKI Egy székbe nagyságosan űl, pipázik, csak maga gondolatira figyel-mezve.

TÖKKOLOPI. Hát referendárius ki lesz?

GRÓF FEGYVERNEKI. Szekretárius Uramnál nem találhatni alkalmatosabbat. Félmoso-lyogva.

IROVÁNYI Meghajtja magát. Ha úgy méltóztatnak Nagyságtok parancsolni. Feláll.

ÉVA Enyelegve. Éj, most nincs méltóztatás, nagyság, parancsolás, hagyja el azokat. Induljon el, kezdjük. Én sugok először is.

IROVÁNYI Odahajlik. Éva súg. Ha, ha, ha, mindjárt kireped az óldalom! ha, ha, ha, mi a tatár. Sorjába jár, a személyekhez hajlik, azok súgnak, gróf Fegyvernekihez fordúl.

GRÓF FEGYVERNEKI. Csak menjen Kegyelmed tovább, én nem sugdogálok bizony.

ÉVA. Uramatyám!

|

egyszerre

TÖKKOLOPI. Nagyságos uram! |

GRÓF FEGYVERNEKI. No, eb az országa játékára, már csak ráveritek az embert. Súg.

IROVÁNYI Eleibe áll a szégyenszékbe ülő bárónak. Felséges Király!

BÁRÓ SERTEPERTI Játékos kevélységgel. Magam az.

IROVÁNYI. Én Úngot, Berket feljártam; és igen is sok panasz van Felségedre.

BÁRÓ SERTEPERTI. Mondja Ked.

IROVÁNYI Egyik azt mondja: Szégyen a királynak, hogy mindég a német dámák toaletjénél süti a makkot.

MINDNYÁJAN. Ha, ha, ha. À propos, à propos!

IROVÁNYI. Másik azt mondja: Szégyen a királynak, hogy ollyan maskara forma. Mindenfelé nagy kacagás van. Harmadik azt mondja: Szégyen a királynak, hogy elnémetesedett. Negyedik azt mondja: Szégyen a királynak, hogy mindég csepeg az orra.

MINDNYÁJAN. Brávó, brávó. Kacagnak.

BÁRÓ SERTEPERTI Tettetett gravitással. Nincs több. No, aki az én német dámákkal való társalkodásomat megirigylette, üljön ide.

ÉVA Kacagva. Ennye, lelkem! Feláll.

BÁRÓ SERTEPERTI Nevetve. No jól van, rám pergelt a Kisasszony, de visszaadom a kölcsönt.

IROVÁNYI A kisasszony helyére űl. A báró a súgókhoz megy.

BÁRÓ SERTEPERTI Enyelgő lépésekkel. Tökkolopi súg, mind a ketten kacagnak s a többi.

Odamegy Évához. Felséges Királyné, sok a szégyen, sok.

ÉVA. No mi lehet?

BÁRÓ SERTEPERTI. Másik azt mondja, hogy - -

GRÓF FEGYVERNEKI. Hiszen még egyik sem vólt.

24

Színművek

MINDNYÁJAN Kacagnak.

BÁRÓ SERTEPERTI. No, ördög vigye, egyik azt mondja: Szégyen a királynak, hogy ollyan kompódi nemes asszony formára űl. Másik azt mondja: Szégyen, hogy mindég vigyorog.

Harmadik azt mondja: Szégyen, hogy... koc tausend, hogy eszembe nem jut. - Ennye - no - mi az ördög. - Ismét végigjárja. Hogy leányágra szállt a királyság! Ötödik azt mondja: Szégyen, hogy sok szivet sebhet, keveset gyógyit. Eddig van.

ÉVA. Aki az én szivemet vádolja. Üljön ide.

TÖKKOLOPI. No a tatár hordja el, én megjárám. Béül. A báró helyet foglal. Éva járja a súgókat. Igaz, még Rozália kisasszony nem vólt a szégyenbe. Az Éva szemébe vág.

ÉVA. Sok a panasz, Felséges Király! Egyik azt mondja: Szégyen, hogy a ruháját a traktírba felejtette ijedtébe. Nagy nevetés mindég. Tökkolopi graviter. Másik azt mondja: Szégyen, hogy ollyan, mint a skizz. Harmadik azt mondja: Szégyen, hogy Tökkolop a király. Itt a szemébe vág Tökkolopinak. Negyedik azt mondja: Szégyen, hogy a világ sakkjába a Springer a király. Ezek a panaszok.

TÖKKOLOPI. Aki azt mondja, hogy Tökkolop a király. Üljön ide.

ROZÁLIA. Csakugyan nem kerülhetém el a fertelmes játékát. Mind nevetkőznek. Éva leűl.

TÖKKOLOPI Odamegy a grófhoz, súg. Uccsegijjen, én is azt mondtam vólna. Éva súg. Ha, ha, ha! A báró súg. Szettevettét, tám öszvesúgtak Nagyságtok! Iroványi súg. Púff neked, ez is csak oda megy ki. Felséges Királyné, a panasz csak egy, de azzal teli van minden szegelet az országba. Úton-útfélen azt kiabálják: Szégyen, hogy mindég’ poétikust tanúl.

MINDNYÁJAN Mód nélkül kacagnak, zúgnak.

BÁRÓ SERTEPERTI. No, kit ültet már le Nagysád?

ROZÁLIA. Mindnyájan megérdemlik a szégyenszéket.

TÖKKOLOPI. Én gondoltam egyet, aki, legnagyobbat tud hazudni, az üljék a szégyenszékbe.

Nagy zúgás erre. No, én láttam ollyan nagy dinnyét a török gránicon jártomba, hogy lajtorján mentek fel a szárához, s baltával vágták meg. Egyszer a balta beléesett, s a bélit szekerekkel hordták el, s tavaszra találták meg benne a baltát. Mindég a nevetés.

ÉVA. Én meg egy olasznál ollyan piciny kanáriai kutyácskát láttam, hogy egyszer szegény elszaladván, a pókhálóba megakadt, s a pók mindjárt megette.

IROVÁNYI. Egy grófnak ollyan kalamárisa vólt, hogy abba konc papirosok, óllók, íróaszta-lok, minden megkivántató szerszámok beléfértek, s mihelyt egyet füttyentett a gróf, mindjárt kiugrott belőle egy patvarista, pennával.

ROZÁLIA. Már én vagyok a sorba.

- - - - - - - - - - - - - - - -

BÁRÓ SERTEPERTI Enyelegve. Nagyságod legnagyobbat fillentett, már az a lehetetlen-ségnél is nagyobb lehetetlenség. A többi semmi sem hozzá.

MINDNYÁJAN. Már az igaz.

GRÓF FEGYVERNEKI. Szekretárius Uram. Micsoda lárma az odaki? Tekintsen ki csak.

IROVÁNYI. Valami dulakodást hallok. Nagyságos Uram nevét emlegetik.

GRÓF FEGYVERNEKI. Menjen ki Kegyelmed, lássa, mi dolog. Iroványi kimegy.

25

Színművek

ÉVA. Mi azt ne várjuk, valami ügyes-bajos ember lehet. Menjünk az én szobámba.

TÖKKOLOPI. Vojtázni? Úgyé?

ÉVA. Jó lesz, jó. Menjünk. Elmennek.

ÖTÖDIK JELENÉS

A szoba elején lévő tornác. A cselédek, Tempefői, Iroványi EGYIK INAS. Mondjon már Kend egy rigmust.

MÁSIK. No, ha legény.

TEMPEFŐI. Halljátok-é, emberséges emberrel így kell cselekedni?

HARMADIK INAS. Hiszen Kend poéta.

MÁSIK INAS Megrántja a Tempefői kaputját. Poéta, poéta, üm poéta.

TEMPEFŐI. Ne tegyétek már az embert csuffá.

EGYIK INAS A piszkával szurkálja. Poéta Uram, egy darab szalonnáér.

TEMPEFŐI. Majd megpanaszlom ő nagyságának.

HARMADIK INAS. Dejszen panaszolhatja azt Ked. -

EGYIK INAS. Hohá, szép becsülete van itt a mi nagyságos urunknál az ollyan ördögökkel cimborázó spionnak.

IROVÁNYI. Micsoda csúnya lárma ez itt?

MÁSIK INAS. Ez a konyhavakarék lármáz itt.

HARMADIK INAS. Mit is kóvályog itt ez az országavesztett konyhavakarék. Rázúdúlnak.

IROVÁNYI. Most mindjárt ördögöt fogtok, gazemberek. Oszoljatok pokolba félre. - Micsoda ember az Úr?

TEMPEFŐI. Engemet az Úr jól esmér, én vagyok Tempefői.

IROVÁNYI. Hát mi jóval jár az Úr?

TEMPEFŐI. Én ő nagyságával akarnék személyesen szólani.

IROVÁNYI. Megmondhatja az Úr, mi végett?

TEMPEFŐI. Én egy kevés ajándékkal kivánnék a nagyságos gróf úrnak udvarlására lenni. Ha kedvet nyerhetnék.

IROVÁNYI. Ó, semmit nem kételkedhetik benne az Úr. Meg fogja nyerni kedvét.

TEMPEFŐI. De hát segítségét? A mostan uralkodó pénzbeli szükség kénszerit.

IROVÁNYI. A mi grófunk egy cholerikus magyar méltóság: ő a pénznek nem rabja mint sok nagyjaink. Legkissebbet is nagy adománnyal jutalmaz meg.

TEMPEFŐI. Úgyde Uram, az én tisztelő ajándékom semmi világi jóval nem használhat, hanem csak az elme és fül gyönyörködtetésével dicsekedik.

IROVÁNYI. Mégis bizhat benne az Úr, hogy udvarlása nemcsak kedves, hanem jutalmas is lesz. Én esmérem a mi urunkat. Ő gyönyörködik az affélékben. Most vólt itten egy kevéssel ezelőtt egy banda cigány, s a grófnak megtiszteléséért egypár aranyat kaptak. Pedig nem a 26

Színművek

szebb muzsikálással kedveskedhettek. Különösen pedig egy sánta cigány maga egy tallért nyert a szájával való igen szép trombitálásáért. Csak ugyan ma kapott egynéhány forintot őnagyságától egypár zsidó is, mivel igen fein kauklerek vóltak, a tőt a szemek pillájával felvették, a huszast a markokba elolvasztották, a spádét a homlokokon forgatták, az orrokból selyempántlikákat húztak ki s a többi. Mindezeknek semmi hasznok sincs, de mivel őneki múlatságot szereznek, arany, s néha párjával is, a dijja. Az Urat sem fogja az ő nemesszivü-sége üressen bocsátani el. Kivált szorúlt állapotjában. - Mindjárt bé fogom az Urat jelenteni.

Bemegy.

HATODIK JELENÉS

Iroványi, gróf Fegyverneki

IROVÁNYI. Nagyságos Úr! Tempefői uram kér a bejövetelre engedelmet; valami ajándékkal kivánna Nagyságodnak udvarolni.

GRÓF FEGYVERNEKI. Tempefői uram? - Bárcsak a felsőség tenne parancsolatot azokról a henye emberekről, én a szemtelen poétákat nemigen jó szivvel látom. Azok az ingyenélő

hazudozók egy-két potom rigmuson akarják a legnagyobb kegyelmet vásárolni. Elmehet; csak.

- No, mégis jöjjön bé.

IROVÁNYI Kiszól. Tessék béjönni az Úrnak.

HETEDIK JELENÉS

Tempefői, és a vóltak

TEMPEFŐI. Alázatos szegény szolgája a Nagyságos Úrnak.

GRÓF FEGYVERNEKI. Isten hozta Kegyelmedet, tessék leülni Tempefői Uramnak.

IROVÁNYI. Tessék leülni az Úrnak.

TEMPEFŐI. Én a Nagyságod lábai előtt egy csekély, de szives ajándékkal kivánok leborúlni: esedezvén alázatosan, méltóztassa Nagyságod kegyelmes szivvel elfogadni.

GRÓF FEGYVERNEKI. Én a Kegyelmed ajándékát még semmivel nem tudtam megérdem-leni: azért annyival szivesebben veszem.

TEMPEFŐI. Imhol vagyon, Nagyságos Uram, egy csekély munka, amelly egy hazáját s a hazának jól érdemlett nagyjait érzékeny szeretettel tisztelő hazafinak tollából folyt ki. A virtusnak emlékeztető oszlopa ez.

IROVÁNYI. Tempefői uram dolgozta.

GRÓF FEGYVERNEKI. Ugyan? s hát mit beszéll Kegyelmed ebbe a könyvbe?

TEMPEFŐI. Ottan látja Nagyságod a könyvnek elő irását, amelly ekképpen vagyon: Gróf Fegyverneki. Egy hazáját mindenkor igazán szerető okos hadi vezérnek példája. Mellyel a következő maradéknak e rajzolásban által akart adni a pesti poéta.

GRÓF FEGYVERNEKI. Mellyik már ez az én dicső őseim közzűl?

TEMPEFŐI. A Nagyságos Úrnak hatodik atyja, Fegyverneki Márton, aki egy vala hajdan virágzó hazánknak legvitézebb fiai közzűl.

27

Színművek

GRÓF FEGYVERNEKI. Már tudom. - De csakugyan igen kár vólt ezzel tölteni Kegyelmednek az időt. Mire való ez?

TEMPEFŐI. Nagyságos Uram! ez a munka nem fogja megengedni, hogy az ő példás virtusait a késő idők homályában fenyegető feledékenység eltörülhesse.

GRÓF FEGYVERNEKI. Jaj, édes Tempefői Uram, a vitézség kivül jár azon: fennmarad ennek emlékezete az utolsó unokákig.

IROVÁNYI. A legdicsöségesebb virtusnak emlékezete is a századok lefutása közben elkopik, s többnyire a maradék alig esméri nevekről is azokat, akiknek köszönheti mai dicsöségét. Ha csak a tudós penna nem védelmezi.

GRÓF FEGYVERNEKI. Az én ősöm virtusának emlékezetébe a sok esztendő semmi csorbát nem ejtett: ha a háládatosság nem védelmezné is, állnak a márvány oszlopok, tanúi az ő

érdemeinek.

TEMPEFŐI. Nagyságos Uram! a legpompásabb alkotványok is csak heteket igérhetnek az ő

általok megtisztelt virtusnak. A fényes mauzoleumok, a csuda piramisok, a rostráták az időnek markában vagynak, a körülte repdeső veszedelmek rettentik őket a veszendőség birto- kában.

Leomlanak a kevély monumentumok, s magokkal lerohantatván, szomorú düledékjeik közzé temetik a beléjek kapaszkodott dicsőséget. De a tanúlt ész tropaeumi nevetik az idő

viszontagságait.

GRÓF FEGYVERNEKI. Megesnék úgy belé, ha csak azok lettenek vólna nagy emberek, akiket a könyvek dicsérnek?

TEMPEFŐI. Vóltak többek is sokan, de azoknak emlékezetét a rend nélkül kóborló hir hüség-telen szája elvesztette. A köz dicséret megcsalja az érdemet: s nem bir annyi erővel, hogy a vele küszködő feledékenységnek megfeleljen.

Éltek vitézek túl Agamemnonon;

De esmeretlen ködbe borúltanak,

S homályos éjbe vesztenek: mivel nem

Nyertének érdemeik poétát.

IROVÁNYI. Az Attila roppant táborába, Nagyságos Uram, egy se lett vólna derék vitéz?

Annakutánna annyi századok lefolytában a termékeny magyar nemzet csak tíz-tizenkét vitézt szült vólna? - Azt fel sem lehet tennünk vitéz magyar őseinkről: de mi már ma csak azokat tudjuk, akiket a tudós elmék maradványai megtartottak. A többi setét fedél alatt lappang.

GRÓF FEGYVERNEKI. Ha a poéták s más írók halhatatlanná teszik az ő munkáikban a nagy embereket: az ő munkáiknak is halhatatlanoknak kell lenni, és annál fogva saját neveknek is örök emlékezetet szereznek.

TEMPEFŐI. Úgy vagyon, Nagyságos Uram, és mikor a késő maradék az én munkámra örömkönnyeket húllatván, gróf Fegyverneki Mártonról s az ő érdemeiről háládatosan fog emlékezni: akkor az én nevemet is édes hevűléssel emlegeti, s rózsákat hint sirhalmomra. -

IROVÁNYI. S egyszersmind szomorú illetödéssel tekint ezekre az időkre vissza, amellyekbe nem tudták a háládatlan hazafiak az Úrban becsülni az érdemet.

GRÓF FEGYVERNEKI. Kegyelmed tehát maga kezére dolgozott, és saját dicsőségét tárgyazta: az utóbbiak áldani fogják Kegyelmedet, én pedig köszönöm édes ősöm vitéz tettei körül véghez vitt fáradozását.

TEMPEFŐI. Nagyságos Uram! ez a munka a semmiségbe fog dülni: engemet pedig magával együtt elránt.

28

Színművek

GRÓF FEGYVERNEKI. Nem értem Kegyelmedet.

TEMPEFŐI. Ez a napfényt nem fogja látni, én pedig tömlöcöt szenvedek érette. És mind a kettő

ugyanegy okból származik.

IROVÁNYI. Világosabban szólljon az Úr!

TEMPEFŐI. Eddig én a hazámból majd minden hónapba kaptam pénzt. Ebbe való biztomba ezt a könyvet kibocsátottam minden előfizetés nélkül, tudván, hogy azt gyülöli a magyar. Már négy hónapja, hogy az édesanyámnak még csak levelét sem vettem: talám a kegyes Egek megeléglették az ő nyomorúságit. Már most Betrieger úr, a tipográfus kéri a nyomtatás árrát.

Árestommal fenyeget, ha egy óra múlva le nem teszem.

GRÓF FEGYVERNEKI. Mennyit kér Kegyelmeden?

TEMPEFŐI. Harminc aranyat, Nagyságos Uram.

GRÓF FEGYVERNEKI. Hát már mit csinál Kegyelmed?

TEMPEFŐI. A Nagyságod kegyelmességéhez folyamodom, egész alázatossággal esedezvén, méltóztasson a nemzeti tudományokra, egy nyomorúlt s ügye fogyott iróra, őseinek s dicső

familiájának, sőt önnönmagának dicsőségére tekinteni.

GRÓF FEGYVERNEKI. Mit kiván tőlem Kegyelmed?

TEMPEFŐI. Nem kivánok semmit is, távol legyen. Hanem esedezem a segitségért. Méltóztassa letétetni Nagyságod a harminc aranyat Betriegernek.

GRÓF FEGYVERNEKI. Hohó, barátom! Harminc arany nem bolondság, én annyi teméntelen pénzt minden haszontalanságra nem adhatok ki.

TEMPEFŐI. Nagyságos Uram! a nemzeti tudományoknak fogja azt feláldozni.

GRÓF FEGYVERNEKI. A nemzeti időtöltésnek.

TEMPEFŐI. És nagyságos familiája dicsöségének.

GRÓF FEGYVERNEKI. Amelly nem szükölködik holmi diribdarab rigmusok nélkűl, s nem szorúlt alávaló dicsérőkre.

TEMPEFŐI. A haza magasztalni fogja nagyságod nemes szivét, hogy jóltévő Maecenássát találták fel benne a tudományok, aki nem sajnál a nemzeti múzsáknak temjénezni.

GRÓF FEGYVERNEKI. Sőt minden nemes szivü magyar méltóságok ki fognak nevetni véle, s minden udvarok tele lesznek az én balgatagságomról való discursussal.

IROVÁNYI. Az igaz; de az okosabb maradék bálványozni fogja Nagyságod kegyes szivét.

GRÓF FEGYVERNEKI. Elég az, hogy én most harminc aranyat nem loccsanthatok ki minden alávalóságra. Annak a hat csikónak, amit most állitottam cúgba, sokba kerül a szerszámja, csak az ötvös munka az ezüstözésért, aranyozásért sokra megy, majd a faeton is ha leérkezik Bécsből, elvisz egynéhány aranyt. Hát még a szobák kirajzolása, a szökőkutak, a diétára való uniformis, mennyibe kerülnek? Még akkor egynéhány száz úri személlyeket meg is kell vendégelnem: világositásokat, tüzijátékokat kell csináltatnom. - Ó, jé! - Meg kell most nekem gondolnom, mire adom ki a pénzt.

TEMPEFŐI. Ha most olly nagy szüksége van Nagyságodnak a pénzre, megszünök azt kérni.

Hanem már most csak azért esedezem, méltóztassa azt a pénzt kölcsön adni nekem Nagyságod a diétáig, akkor nékem bizonyosan jön onnan hazúl levelem és pénzem is.

GRÓF FEGYVERNEKI. Mér Kegyelmed annyi pénzt kölcsön kérni s felvenni, s bizonytalanra?

29

Színművek

TEMPEFŐI. Ha abból semmi sem lesz, a nemes magyar rendekhez folyamodom, állhatatosan bizván benne, hogy a nemes magyar nemzetnek képei elősegéllenek ezen munkámba, melly dicső nemzeteknek dicsöségét öregbiti.

GRÓF FEGYVERNEKI. Én pedig állhatatosan hiszem, hogy abból semmi sem lesz, ők sem a közönséges pénzét a hazának, sem saját vagyonjokat nem fogják ollyaténra vesztegetni.

IROVÁNYI. A közönséges pénzt nem is, mert a’ kell egyre-másra: hanem lesznek egynéhány jószivű úri személyek, kik a magokéból elő fogják azt segélleni.

TEMPEFŐI. Ha ez a feltétel sem tetszik Nagyságodnak: ímé, általadom mind az exemplárokat. Énnékem egy sem kell: adassa el Nagyságod, többre megy az hatvan aranynál is.

GRÓF FEGYVERNEKI. Nékem ne adja Kend: én nem kalmárkodom vele. De ha akarnék is, tudom, mind rajtam veszne: ki adna azért pénzt? ha mégis más egyébről volna, vagy német s francia nyelven volna irva: a’ más.

TEMPEFŐI. Már tehát semmi módon nem nyerhetek Nagyságodtól segedelmet? - Ha már sem hazája, sem nemzetsége, sem önnönmaga dicsöségére nem hajlik Nagyságod, jó szivére és kegyességére bizom magamat. Nagyságos Uram! egy nyomorúltat, aki semmivel egyébbel nem tette magát vétkessé, hanem hogy hazájának s Nagyságodnak kivánt szolgálni, segitse meg, s ne engedje, hogy az a tömlöc fenekén rothadjon el. Ne úgy nézzen engem Nagyságod, mint poétát, hanem mint egy inségbe nyomorgó ártatlant: és nem segit-é meg?

IROVÁNYI. Nagyságos Uram! fájlalom ennek a becsületes embernek sorsát, fájlalom.

GRÓF FEGYVERNEKI. Én is fájlalom; kár, hogy a maga balgatagsága miatt illyen bajba vergődött. Én Kegyelmedet mint poétát fel sem veszem: de mint nyomorúltat sajnálom. Higgye el, az én nemes szivem örűl a jótéteményeknek s gyönyörködik az ügyefogyottak vé- delmében.

Én keresni fogok abba módot, hogy most az egyszer Kegyelmedet kiszabaditsam, de ne gondolja, mintha azért vólna az, hogy Kegyelmed holmit firkált, hanem hogy meg- szorult, s magával jót tehetetlen, én pedig örvendek az ollyanoknak felsegitésekben. - De most hirtelen csakugyan annyi nem lehet tőlem. Imhol egypár arany, vegye el Kegyelmed annak jeléűl, hogy én szeretek a nyomorúlttal jól tenni, és hogy többijét is várhatja Kegyelmed, de idővártatva.

Most pedig arra intem, másszor ne elegyitse magát az ollyatén balgatagságokba, mellyeket mi magyarok nemes megvetéssel fogadunk.

TEMPEFŐI Könnyez. Elolvasztja szivemet a Nagyságod kegyessége. Érzékenyen. Nem találok szókat érzékeny megindúlásomnak kifejezésére, s a Nagyságod jótételének és kegyes szivének meghálálására. Ezt a sohajtást vegye Nagyságod az én egyenes szivemnek áldozat- jáúl.

Adjanak boldog napokat Nagyságodnak a kegyes szivet koronázó Egek. Elmegy.

GRÓF FEGYVERNEKI. Vigabb életet adjanak Kegyelmednek is. Iroványihoz. Szekretárius Uram, ez a legény becsületes ember vólna, csak az a kár, hogy poéta. Én őtet szeretném felvenni az udvaromba, ha abból a hagymázból kitisztúlna.

IROVÁNYI. Valósággal, Nagyságos Uram! Ő egy kvalifikátus ember, nemes szivű, tanúlt, józan életű: de a nagy udvarokat kerüli, és a könyveitől a világ kincséért sem búcsúzna el.

GRÓF FEGYVERNEKI. Példás erkölcsű fi, az igaz: nem tudom, micsoda ember lehet.

IROVÁNYI. Én sem tudom, hol vette magát.

GRÓF FEGYVERNEKI. Gyerünk azokhoz a vigadó fiatalokhoz! Elmennek.

30

Színművek

NYOLCADIK JELENÉS

A kisasszony szobája. Tempefői és Rozália

TEMPEFŐI. A boldogság s az öröm lakjon veled, kedves Kisasszonyom!

ROZÁLIA. Veled együtt, szerelmes poétám. Űzd el komor unalmimat legédesebb jelenléted-del: de amint láttam, a legszomorúbb bánat sátorozik homlokodon, aholott azelőtt az édes nyájasságok mulattak a szegénység karjain.

TEMPEFŐI. Odavagyok, kedves Rozáliám, a mostoha sors üldözi bennem az ártatlanságot.

ROZÁLIA. Eddig is tudtál ővele birni; ne engedd nyilai alatt meglágyulni szivedet, melly a virtus mivé.

TEMPEFŐI. Most a legkeservesebb csapással rohant reám. Minden mesterségét megvetette, hogy lába alá tapodjon, és imé - -

ROZÁLIA Ellankadva. Kedvesem! jaj, öszve ne tépd gyenge szivemet, melly eddig a tiédtől tanúlt tűrni. Jaj, ki ne mondd, meghalok.

TEMPEFŐI. Én is.

ROZÁLIA. Kegyetlen Egek!

TEMPEFŐI. Bölcs végezések! - Ha az énreám agyarkodó szerencsét láncáról eleresztitek, adjatok erőt az ő csapásinak elszenvedésére.

ROZÁLIA. Mi lelt, Kedvesem? Könnyebbedik a keserüség, ha bus társra találhat.

TEMPEFŐI. Rab vagyok, édesem!

ROZÁLIA Megdöbbenve. Rab vagy? - Lehet-é a Nap alatt ollyan tömlöc, melly az ártatla-nokat is gyötörje?

TEMPEFŐI. Van, ha azok szegények is.

ROZÁLIA. Kinek lehet annyi hatalma, hogy a büntelent is tömlöcre ragadhassa?

TEMPEFŐI. Betriegernek.

ROZÁLIA. Ne indits belölem ollyan játékot, amellyre nékem keseregni kell. Szólj valóban.

TEMPEFŐI. Betriegernek nem tudván megfizetni a nyomtatásért, most mindjárt a tömlöcbe fog hurcoltatni. Azoktól kell megfosztatnom mindjárt, amellyek legkedvesebbek valának életemben. Édes Rozáliámat sirassam-é inkább, vagy édes múzsáimat, vagy pedig édes szabadságomat? Ó, mostoha sors!

ROZÁLIA. Ó, kedves poétám, arról még lehet tenni. Az én atyám mindjárt leteszi azt, ő nemes és jóltévő ember.

TEMPEFŐI. Már ott nyaka szakadt minden reménységemnek.

ROZÁLIA. Lehetetlenséget beszéllesz: hitelt nem adnék annak a beszédnek, ha te nem mondanád.

TEMPEFŐI. Úgy vagyon. Most éppen ő nagyságától jövök: minden módon megpróbáltam, hogy az ő segedelmét megnyerhessem, de attól elestem.

ROZÁLIA. S ő egy ügyefogyott emberen nem segített? Csudálkozom elváltozásán.

31

Színművek

TEMPEFŐI. Mindent elbeszéltettem, hogy a nemzeti tudományok, a haza dicsösége, hajdani atyjának tisztelete, familiájának fényessége, maga nevének magasztalása mind arra kénysze-ritik. De semmiképpen nem hajlott mindezekre is, míg azt nem emlitettem, hogy arra kéri még egy boldogtalan szegénynek gyámoltalan vólta is. Akkor mindjárt felbuzdúlt benne a vér.

ROZÁLIA. Őneki valóba jó szive van.

TEMPEFŐI. Azt általláttam. Ő egy ollyan magyar méltóság, akinek párját alig lehet találni: csak az az egy hiba van benne, hogy a tudományoknak nem embere.

ROZÁLIA. Jaj, már a’ köz hiba a mi magyarjainkba. De hát mit mondott az atyám?

TEMPEFŐI. Megilletődött rajta, hogy engemet az én balgatagságom szerencsétlenné tett.

Intett, hogy annak véget vessek; ezúttal ő kiszabadit engemet, de a’ még továbbatt lesz; addig felpénzül két aranyat adott.

ROZÁLIA. Ne félj, kedves Poétám, az ő jól tenni szerető szive szerencsédre lesz tenéked.

Tudom ugyan, hogy nem úgy tesz jól véled, mint Maecenas poétával, hanem mint kegyes szivű

Titus nyomorúlttal.

TEMPEFŐI. Azt maga is megmondotta. - De én azomba csak úgy maradtam, mint azelőtt; az ő jó szive nékem nem használ, mert későn segit, engem egynéhány pillanatok után a nyomorúságos tömlöc fog bé.

ROZÁLIA. A’ nem lehet, édes Poétám! neki arra nincs hatalma.

TEMPEFŐI. Van a törvénynek.

ROZÁLIA. Nemes vagy.

TEMPEFŐI. De szegény.

ROZÁLIA. Nem tömlöcözhet.

TEMPEFŐI. Úgy de nem fizethetek.

ROZÁLIA. Ki ragadhatna ki tégedet a mi karjaink közzül? Én az atyámtól kikönyörgöm, hogy tégedet tartóztasson itt, mig megsegit.

TEMPEFŐI. Édesem, ne buktass illetlenségre, inkább akarok lenni boldogtalan és nyomorúlt, mint hitetlen és gyalázatos.

ROZÁLIA. A tömlöc nem gyalázat.

TEMPEFŐI. Nem, ha vétek nincs vele. Annak minden rútsága a büntől vagyon: az ártatlanság pedig ocsmány falainak moha között is megtartja fényességét, melly az Egekből az Úrnak zsámolya alól sugározik.

ROZÁLIA. Ott éhhel is meghalsz.

TEMPEFŐI. Ha Rozália meghal. - Akkor pedig édes nyereség lesz nékem a halál.

ROZÁLIA. Köszönöm bennem való bizodalmadat, édesem. Én nem akarnám hogy annyira menjen a dolog. Mindjárt keresek módot, annak a németnek éhes száját hogy dughassuk be.

TEMPEFŐI. Kedves Kisasszonyom, megölsz igaz szereteteddel. - Nincsen a’ neked hatal-madba és birtokodba, hogy engem megsegithess.

ROZÁLIA. Van az atyámnak: én az ő tudta nélkűl is adok tenéked segítséget.

TEMPEFŐI. Az én megszabadúlásom kerűli a vétkes eszközt.

32

Színművek

ROZÁLIA. A vétek is virtussá válik, ha az ártatlanért, s kivált éretted cselekeszem.

TEMPEFŐI. A fekete szint semmi más bé nem fogja. A vétek barnaságát semmiféle virtus bé nem mázolhatja, úgy hogy annak rútsága szépséggé változzon, a virtus szine alatt.

ROZÁLIA. Nemes szived van, Tempefőim, amelly nincsen semminek birtokaban.

TEMPEFŐI. Csak egy angyalnak.

ROZÁLIA Döbbenve. Ki az?

TEMPEFŐI. Velem szól. - - Vedd el, édesem ezt a nevezetet, mert vagynak földi angyalok, kikre a szépség istenasszonya hozzájok méltó testet is ruházott.

ROZÁLIA. S ezt a dicséretet a te elmédnek köszönik, akitől öregbűl a szépség.

TEMPEFŐI. Ha a boldogabb végezések az én szerencsémet a régire változtatják és engemet Tempefőiből azzá tesznek ismétlen: akkor a tántorithatatlan örömnek nyájas karjai között lebeghetünk. Addig vegyük erős szivvel a szerencsének minden nyilait, boldogabb időknek reménylése s a méltatlanokra ügyelő Ég lágyitsa a tömlöc fenekén is rabláncaik szoritását.

ROZÁLIA. Már csakugyan csúfra hagyod magadat tenni, emlékezz meg, mi vagy.

TEMPEFŐI. Egy szegény adós, aki nem fizethet.

ROZÁLIA. Magad leszel oka szenvedésidnek.

TEMPEFŐI. Hogy a boldogság ölében is tudjam, mi a szenvedés, s akkor is édes legyen annak emlékezete.

ROZÁLIA. És nem illetődöl meg rajta?

TEMPEFŐI. Facsarog a szivem, hogy szabad nem lehetek, s tőled, édes Kisaszonyom, s múzsáimtól el kell szakadnom. - De a nemes sziv nem engedi meg ollyan lépést tennem, mellyet valaha szégyeneljek.

ROZÁLIA. Mit cselekszel tehát?

TEMPEFŐI. Még egy helyre folyamodom. Vagy amit a szerencse hoz, azt békeségesen viselem.

ROZÁLIA. Úgy vigyázz magadra, hogy ha valami gyalázatba esel, engemet ejtesz mélly keserűségbe. - Szánd meg Rozáliádat.

TEMPEFŐI. Az ő birtoka vezérli az én szivemet. De most engedni kell a szent igazságnak, mindjárt eltelik az óra. Megválaszt most tőled, Kedvesem, egy kevés korig a tömlöc, de lelkem rabságot nem szenvedhet; körűled fog lebegni egy sohajtássá vált szellőcske, azt úgy vedd mint az én lelkemet.

ROZÁLIA. Ó, keserves szempillantás! szomorú pontja fájdalmimnak.

TEMPEFŐI. Vígabb velem létedet engedjenek az egek! Elmegyen.

ROZÁLIA. Boldogabb időt adván tenéked.

33

Színművek

KILENCEDIK JELENÉS

A gróf kapuja, kivül, Koppóházy és Tempefői

TEMPEFŐI. Igaz szolgája az Úrfinak.

KOPPÓHÁZY. Hozta Isten szerencsésen Tempefői Uramat. Hát hogy folynak dolgai?

TEMPEFŐI. Uram, elég nyomorúltúl; de a szerencsétlenség most van mégis rajtam a legsúllyán.

KOPPÓHÁZY. Hogyhogy, az isten szerelméért?

TEMPEFŐI. Még most itten láthat az Úr, Koppóházy Uram, de csak a jövő órába is a tömlöc fenekén találna.

KOPPÓHÁZY. Mi az ördög?

TEMPEFŐI. Betrieger uramnak adós vagyok egy poémám kinyomtatásáért harminc arannyal, s most már mindenünnen megcsalván a reménység, nem fizethetek.

KOPPÓHÁZY. S nem várakozhatik az ebellette rossz németje?

TEMPEFŐI. Már egy fél órát sem. Hanem egész alázatossággal kérem az Urat, Koppóházy Uramat, méltóztasson rajtam segíteni.

KOPPÓHÁZY. Amibe lehet, szivesen.

TEMPEFŐI. Én az Úrfinak megboldogúlt atyjaurát esmértem. Egy vólt azok közzűl, akikben sokat vesztett el a halál által a haza. Ő a tudományoknak nagy kedvellője, a tudósoknak nagy pártfogója s barátja vólt.

KOPPÓHÁZY. Már a’ bizonyos.

TEMPEFŐI. Ő azokra, vagyis inkább a nemzetre sokat feláldozott, és mégsem volt pénztelenebb másnál. - Az Úr is, gondolom, megboldogúlt atyjaurának dicső nyomdokait fogja követni.

KOPPÓHÁZY. Igenis, én minden módon igyekezem az ő halhatatlan érdemeit nyomozni.

TEMPEFŐI. Nemesebb feltétele nem lehetne.

KOPPÓHÁZY. Ő emberszerető vólt, mindeneket egyaránt szeretett, még ama privilégizált henyélőket is, akik holmi könyvekkel csalják a pénzt s becsületet. - De én ugyan ebbe őtet nem követem, hogy az ő másoktól való kicsúfolásának részese ne légyek.

TEMPEFŐI. Uram, az ollyat békével szenvedjük a haza dicsőségéért, s önnön tiszteletünkért, mellyel az okosabb maradék biztat.

KOPPÓHÁZY. Mindazok csak pompás hangok s kecsegtető álmodozások, mellyeket a könyvek között henyélő ország-lezsákjai koholtak, hogy a magunknak tetszéssel élhessenek önnön hasznokra.

TEMPEFŐI. Akár kölcsön a diétáig, akár az exemplárokért, méltóztasson nekem adni az Úr harminc aranyat.

KOPPÓHÁZY. Az exemplárokért nem adhatok: mert én könyvkupec lenni nem akarok.

Nemesebb vér foly ereimbe, mintsem rangomat affélével mocskositsam, s gavallér társaimnak csúfja legyek. - Kölcsön pedig nem adhatok azért, mivel énnékem szorgos szükségeim vagynak, amellyekre kell a pénz.

34

Színművek

TEMPEFŐI. Az Úr pénze feljül haladja szükségét.

KOPPÓHÁZY. Az igaz, énnékem most küldöttek a jószágomból négyszáz aranyat, de a pénznek van helye. Most, éppen most vive el itt egy olasz egy pár fein kutyát, eleget kértem tőle húsz aranyon, de nem adta volna alább huszonnégynél, már most utánna megyek, s megadom azt is neki.

TEMPEFŐI. Úgyde, Uram, még az a huszonnégy arany kicsi csorbát ejt azon a négyszáz aranyon. Még ha engem meg is fog segiteni, nyolcadrészét adja ki csak egyszerre küldött pénzének.

KOPPÓHÁZY. Jaj, Kegyelmed, Tempefői Uram, keveset ért a mai gavallér állapotokhoz. Én onnan a kávéházba megyek, ottan lesznek esméretes gavallér társaim, nyájas német dámáim, azokat egész barátsággal kell traktálnom. A vojta, a lábét sok pénzzel jár.

TEMPEFŐI. Mégis mind azoktól is nem maradna-é elég az én felsegéllésemre, amelly az Úrnak dicsőségére szolgálna? - Osztán, inkább vesztegeti az Úr azt a sok pénzt olly hijába- valóságra, melly az okosok megvetését viseli: mint olly nemes tárgyra, mellyet tisztelet koronáz. De -

KOPPÓHÁZY. Én azt most nem vitatom, jó Tempefői Uram. Hanem látta-é Kegyelmed azt az olaszt, hogy elment vólna erre a kutyáival, nekem őtet, ha ördögbe lesz is, fel kell keresnem.

Szentuccse, nem adnám azt a két kutyát a bécsi ministerségért.

TEMPEFŐI. Én, Uram, nem láttam a jó olaszt. Hanem még egyszer esedezem, méltóztasson egy szűkölködővel jól tenni.

KOPPÓHÁZY. Mondom, énnékem nincs arra való pénzem. Eddig az olasz is el találta adni.

Isten áldja meg Kegyelmedet. Elmegyen.

TIZEDIK JELENÉS

TEMPEFŐI Egyedül. Isten hordozza Kegyelmedet is, Koppóházy Uram. - Az is bolond, aki poétává lesz Magyarországban! Itt azok, akik külső formájokról Maecenasoknak látszanak, nemhogy szeretnék a nemzeti tudományokat, hanem annak pártfogóit is gyülölni láttatnak. Be sok illyen Koppóházyakat találnánk a két hazában! ahol a kávéházakba csoporttal csirippol a nemes gavallérság, a bibliotékák pedig és Lesekabinétek néma csendességgel veszteglenek. Az urak udvaraiba diviziónként koslatnak a jobbágyok zsirjával hizott kopók, a múzsák pedig és a múzsák baráti nem esmérik azokat. A tanúltak éhen fáradoznak a nemzet dicsősége mellett: a hazájok vesztett koppókupecek bársonybugyogóba járnak. Ímé, ennyi pénzes uraság között egy buzgó hazafi meg nem szabadúlhat a tömlöcből, amellybe őtet a múzsáknak, hazájának s dicső

nemzetének szeretete vetette. Ne csudálkozzon tehát senki, hogy világ hallatára azt kiáltom: Az is bolond, aki poétává lesz Magyarországban!

Vége a második felvonásnak

35

Színművek

HARMADIK FELVONÁS

ELSŐ JELENÉS

A játék a poéta házában esik, hol belől, hol az ajtó előtt.

TEMPEFŐI Az asztala mellett fél könyéken. Kegyetlen sors! Csak e’ vala-é még hátra, hogy tökélletes boldogtalanná tegyél, hogy édes szabadságomat s azzal együtt becsületemet, mindenemet elveszessem. Már a legkeservesebb képzelődések öszveütközvén szivemben, bús hánykolódások csatáznak felettem. Mind azokat, amellyeket a vas Egek reám szórtak, csendes lélekkel fogadtam, de ennek súllya alatt süllyedezek. Legkeservesebb ez mind azok közt, amellyeket eddig szenvedtem - - De keményedj meg, szivem! Megtanúltál te már szenvedni, hozzátörődtél mindahhoz, amire a világ réműl.

MÁSODIK JELENÉS

Tempefői, Betrieger, hajdúk

BETRIEGER. Hát elkészitette az Úr a pénzt? Az idő eltölt.

TEMPEFŐI. Biz’ Uram, még a’ nincs meg, én sohol sem kaphattam.

BETRIEGER. Már hát az Úrral másképpen kell bánnom.

TEMPEFŐI. Már én, Uram, itt vagyok: róla nem tehetek.

BETRIEGER. Én sem tehetek: sajnálom.

TEMPEFŐI. Már hát csakugyan kedvetlenűl bánik az Úr velem?

BETRIEGER. Külömben nem lehet; jöjjön az Úr a tanács elébe.

TEMPEFŐI. De minek?

BETRIEGER. De minek? még azt kérdi az Úr? Majd megmondják ottan. Jöjjenek Kentek, kisérjék fel őkegyelmét.

TEMPEFŐI. Uram! egy kevés várakozással: nem vagyok talán éppenséggel gazember.

BETRIEGER. De tehetetlen adós: már annak tudja az Úr a törvényjét.

TEMPEFŐI. Én azt tudom. De van ám ollyan törvény is, amelly amannak szoros igazságán tágithat - az emberség törvényje. Várakozzon az Úr egy keveset.

BETRIEGER. Már várakoztam.

TEMPEFŐI. Mig a hazámból pénzt vehetek.

BETRIEGER. A’ késő is, bizonytalan is.

TEMPEFŐI. A diétáig.

BETRIEGER. S miért?

TEMPEFŐI. Akkor az ide felgyülekezett nemes magyar rendek eleibe terjesztem alázatos könyörgésem: ők engem, tudom, meg fognak segíteni.

BETRIEGER. Abból semmi sem lesz.

TEMPEFŐI. Hát ha lesz?

36

Színművek

BETRIEGER. Ha csak mind ánglusokká vagy franciákká nem változtatja előbb a játékos természet.

TEMPEFŐI. No hát addig elvárakozhatik az Úr, míg az exemplárokból a pénzt kiszedem, akkor negyven aranyat adok az Úrnak.

BETRIEGER. De úgy sohasem ád az Úr csak négy aranyat is, nemhogy negyvent.

TEMPEFŐI. Miért?

BETRIEGER. Én magam kárával tudom, másra kell a pénz a magyar uraknak.

TEMPEFŐI. Úgyde ez a munka kedves fog lenni a vitéz héróktól származott nemes szivű

magyaroknak.

BETRIEGER. No, ha az Úr az exemplárjaiból negyven aranyat kivesz, nékem egy pénzt se adjon.

TEMPEFŐI. Próbálja hát meg az Úr.

BETRIEGER. Én, Uram, bizony nem próbálom, hanem az én pénzemet most tegye le az Úr.

TEMPEFŐI. Én arra most elégtelen vagyok.

BETRIEGER. Jöjjön hát az Úr a tanács eleibe. Hallják Kentek! A hajdúk odatoppannak. No menjen az Úr velek.

TEMPEFŐI. Nézzen legalább az Úr valamit, ne tegyen világ csufjává.

BETRIEGER. Uram! már annak úgy kell lenni, külömben nem lehet.