Borítószöveg

Egy négylábú barát társ lehet a magányban, szerelmeseket hozhat össze vagy vita tárgya lehet, hogy kinél maradjon szakítás után. Erdős Zsuzsanna Engem válassz! című ifjúsági regénye kapcsán, amely egy állatmenhelyen játszódik, novellapályázatot hirdettünk. A válogatásban a nyertes novellákat jelentetjük meg.

Lélekmenhely

A MENŐ KÖNYVEK
PÁLYÁZATÁNAK NYERTES NOVELLÁI

Szöveg © dr. Halász Anikó, Hőbe Barbara, K.A.Hikari, Kemendy Júlia Csenge, Kispál Márton, László Bettina, Madarász Zsófia, Mészáros Dorka, Nagy-Ferenc Beáta, Schleier Bettina, Dawn Silver, Sokcsevits Judit Ráhel, Urbán Zsófia, Varga Bianka, Vittorio Verossi
2020

Borítóterv © Szabó Vince, 2023

Kiadta e-könyv formátumban a Menő Könyvek, amely a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

ISBN 978-963-584-356-5

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

dr. Halász Anikó
Emil

Borongós, szeles, esőre álló január végi nap volt. Optimális esetben azok a szürke fellegek az égen azért gyülekeznek, hogy lágyan hulló, selymes hóval takarják be a tájat. Az időjárás-előrejelzés szerint azonban az eső fog újra esni. Lehangoló volt még a gondolata is.

Bálint, fotós szemmel, jobban örült volna a havas tájnak, hiszen kétségtelenül bájosabb képeket lehetett volna készíteni.

Ezen a borongós, téli napon egy új projekt miatt indult el a fővárosból. Kezdetben vonakodott, amikor egy kevésbé ismert, vidéki állatmenhely felkérte a fotózáshoz, melynek az volt a célja, hogy ismertebbé tegyék a helyet, és minél több otthontalan állatnak találjanak gazdát. Bálint szerette az állatokat, de leginkább a természetben, valódi élethelyükön szerette fotózni őket, azonban a Kóborka menhely egy olyan fotózásra kérte fel, melyen beállított képek fognak készülni, az izgatott, izgő-mozgó állatokkal.

Vegyes érzésekkel indult el a kis állatmenhelyhez, nem tudta, mire is számítson. A karácsonyi szezon az angyalkáknak öltözött, loknis kislányokkal és a szinte egyenruhába bújt családtagokkal véget ért. Bálint pedig nem válogathatott a munkák között.

Fotósként egyik kedvenc témája a természet megújulása, az évszakok törvényszerű váltakozásának ábrázolása volt. Megmutatni a tavaszban a megújuló élet lüktetését, a nyár andalító balzsamosságát, az ősz keserédességét, és a tél ünnepi varázsát. Szerette a zabolátlan folyókat a szertelenségükkel, lendületükkel, mellyel képesek utat törni maguknak, de ugyanúgy szerette a vadállatokat a természetes élőhelyükön fotózni, akár órákat, napokat várva a tökéletesen megörökített pillanatért.

Ezeken merengett, míg úti célja felé hajtott fotós felszereléssel megrakodott autójával.

A kis állatmenhely előtt ketten várakoztak, egy fiatalabb és egy idősebb nő. Őszintén izgatottnak tűntek, ahogy egyforma kabátjukban álldogáltak egymás mellett.

A bemutatkozást követően a Kinga nevű lány felajánlotta, hogy körbevezeti.

Az állatmenhely alacsony költségvetésből működött, de Bálint laikusként is hamar megértette, hogy az itt dolgozó emberek mennyire szeretik az állatokat. Ennek a szeretetnek egy apró megjelenése volt, ahogy Kinga a kutyákról beszélt, melyik hogyan került hozzájuk.

Voltak vidámabb, és nagyon szomorú történetek is. Az egyik kiskutya három lábon ugrálva közeledett feléjük a kenneljében, Bálint leguggolt elé, és kezét bedugva megsimogatta az állat selymes fejét. A Fifty névre keresztelt kutya érdes nyelve barátságosan simított végig a fotós ujjain, miközben farkát hevesen csóválta.

– Kevesen fogadnak örökbe – szólalt meg Kinga, szomorúsággal vegyes haraggal a hangjában. – Sok a tenyésztő, mert az emberek inkább tőlük vesznek egy kicsi, cuki kutyát, de némelyik ha megnő, többé már se nem kicsi, se nem cuki, végül megunják etetni és kilökik az utcára, hogy ott haljon éhen vagy elüsse az autó.

Kinga maga is leguggolt Bálint mellé, és szórakozottan megpaskolta Fifty bundáját. A lány ajkán keserű mosoly játszott.

– Ezek a kis szerencsétlenek – folytatta szenvedélyesen –, nem tehetnek róla, hogy a világra jöttek. Annyira tudnak bízni az emberben, olyan hűségesek tudnak lenni. Mi pedig mit teszünk? Eláruljuk őket.

A fotós Kingára nézett, de a lány minden figyelmét Fiftyre összpontosította, így az arca csak oldalról látszott. Nem volt klasszikus szépség, az orra talán kicsit nagyobb a kelleténél, a tekintete nyílt és őszinte, a haja laza copfba kötve a tarkójánál. Első látásra talán átlagos lánynak tűnt, de ahogy egymás mellett guggoltak, és hallgatta dallamos hangját, Bálint egy különleges teremtést látott maga előtt, akit a belső fénye tesz széppé és erőssé.

Furcsa módon már fél óra alatt többet tudott róla, mint a korábbi barátnőjéről fél év alatt. Tudta, hogy Kinga ugyanolyan szenvedéllyel foglalkozik az állatok megmentésével, ahogyan Bálint a természetfotózással. Ugyanaz a tűz lobogott bennük, ha a kedvenc témájukról volt szó. Bálint gyakran érezte, hogy a hobbija miatt nem értik meg. Hiszen mi abban az élvezet, hogy órákig fagyoskodik az erdőben, vagy a folyó szélén egy tökéletesen elkapott pillanatért? Egyetlen pillanatért? Arról az esetről nem is beszélve, amikor egy hálózsákkal és némi elemózsiával felszerelkezve három teljes napot eltöltött a Mátrában egyetlen kép miatt.

– Neked van kutyád? – kérdezte Kinga hirtelen.

– Csak volt, de miután Kókusz elpusztult, nem akartam másikat, tudod, panelben lakom, és egy kutyával foglalkozni kell, ha pedig többnapos melóm volt, nem vihettem magammal.

Nem tette hozzá, hogy fogalma sem volt arról, hogy Kókusz mennyire az élete része, amíg az állat végleg el nem aludt. Nem mondta el, hogy még hónapokig hiányolta a kutya hortyogását éjjelente, hogy mindig abban az időpontban ébredt fel, amikor Kókuszt szokta levinni a szükségét elvégezni, és azt sem mondta el, hogy egyszer megszokásból megvette a kutyakonzervet, pedig Kókusz akkor már legalább fél éve nem volt vele. Kinga biztosan megértette volna, de Bálint talán kicsit szégyellte, hogy ennyire megszerette a kutyáját és ennyire hiányolta.

Kinga azonban mintha megérezte, vagy ösztönösen érezte volna a ki nem mondott gondolatokat, így szólt:

– Van sok kutyánk, akik új otthonra és az álomgazdira vágynak. De most már lássunk neki a fotózásnak! – indítványozta fülig érő szájjal.

Bálint legnagyobb meglepetésére a fotózás gördülékenyen és meglepően jó hangulatban telt. Az állatmenhelyen dolgozók még sosem vettek részt ilyen jellegű fotózáson. Bálintnak tetszett a fesztelenségük, ahogy a kamera előtt mozogtak, holott pont az ellenkezőjétől tartott. Eleinte előre megkoreografált képekben gondolkodott, de ahogy feloldódott a hangulat, hagyta, hogy minél természetesebb fotók készüljenek. Életképek valódi emberekről, nem modellekről, nem előre beállított pillanatokról, hanem sokat szenvedett állatokról, akiket befogadtak, és akik még hisznek az emberekben, bármi történt is velük korábban.

Kinga remekül mutatott a nyers felvételeken a természetes bájával, ahogy egy szalmabálán üldögélt. Bálint akkor készítette róla a képet, amikor Kinga egy különösen csúnyácska kutyával az ölében pihenőt tartott. Utólag majd engedélyt kér tőle, döntötte el a férfi, de már most úgy gondolta, hogy ez a kép sikerült a legjobban.

Később eldöntötte, hogy meghívja Kingát egy kávéra, ha kettesben lesznek.

Ekkor egy fiatal fiú ezt kérdezte a lánytól:

– Eljössz este velünk a romkocsmába?

Kinga azonban megrázta a fejét.

– Vár a szakdolgozatom, na és Emilnek is megígértem, hogy együtt vacsorázunk.

A többiek sajnálkoztak, volt, aki megjegyezte, hogy Kinga túl komolyan veszi a szakdolgozatát, és egy kis lazítás sosem árt, meg különben is, hozza magával Emilt, de hogy erre Kinga mit válaszolt, azt Bálint már nem hallotta. Tompán zúgott a füle, és keserű csalódottságot érzett. Itt van egy szimpatikus, kedves, és a maga természetességében vonzó fiatal nő, erre, ilyen a szerencséje…

Bálintot még napokkal később is lehangolta a gondolat, hogy Kingának van valakije. Méghozzá egy Emil nevű fazon. Mégis kit hívnak manapság Emilnek? Bálint hirtelen valami egészen rejtélyes okból heves ellenérzést kezdett táplálni minden Emil nevű férfitársa ellen, pedig személyesen egyet sem ismert.

Teltek a napok, és a fotós nem találta a helyét, gondolataiban egyre többször jelent meg a lány. Vajon tetszeni fognak neki a képek?

Eldöntötte, hogy mindenképpen beszélni fog a lánnyal, Emil ide vagy oda. A képeket személyesen fogja megmutatni, elviszi egy pendrive-on, pedig e-mailben is elküldhetné.

Végül Valentin-napon készült el a fotók kiválogatásával és a retusálásával, amit égi jelnek is tekinthetett volna, ha hitt volna ilyesmiben. Azon a napon volt a névnapja is, és már reggel óta kapta a köszöntéseket.

Erősen remélte, hogy találkozni fog Kingával, és talán Emil azóta kikerült a képből, valami csoda folytán.

Kinga ezúttal egy barátságos irodába vezette be Bálintot, kávéval és üdítővel kínálta, és szerencsére nem furcsállotta, vagy inkább nem tette szóvá, hogy Bálint személyesen jelent meg a képekkel.

A találkozón a férfi egyúttal abban is reménykedett, hogy másodjára nem tesz már rá mély benyomást Kinga kedves személyisége, őszinte, meleg lénye, sem a mosolya, a hangja csengése.

Pedig most még szebbnek látta, mint első alkalommal. Amikor Kinga mosolygott, a szeme is vele mosolygott, őszintén, tisztán, ahogy csak nagyon kevés ember képes.

Bálint érezte, hogy egy szőrös kis test dörgölőzik a lábához. A ronda kis jószág próbált vele barátkozni.

– Jaj, Emil, nem szabad! – szólt rá Kinga kedvesen, mire a kiskutya még hevesebben kezdte csóválni a farkát.

– Emil? – hebegte Bálint sután, ajka azonban olyan erősen kunkorodott felfelé, hogy azt hitte, menten elneveti magát megkönnyebbülésében. – Ő, a khm, a lakótársad?

Talán illetlen kérdés volt, de Kinga nem vette zokon.

– Tudod, a volt pasim nem szerette, hogy csak második volt a menhely mögött. Egy pasi se szeretné, nyilván – kissé bánatosan lebiggyedt az ajka. – Így végül ketten maradtunk Emillel.

Elpirult, hogy hirtelen ilyen sokat elárult magáról, de ezúttal fennmaradt a szemkontaktus.

A férfi egy hirtelen ötlettől vezérelve megfogta a lány kezét, Kinga nem húzta el. Kezdettől szimpatikusnak találta a férfit, úgy érezte, sok közös lehet bennük. A fotós nem volt a szó hagyományos értelmében jóképű, de kedvesnek és érdeklődőnek tűnt, a mosolya pedig már előző alkalommal is levette a lábáról Kingát.

Bálint most már azt gondolta, hogy Emil nem is annyira csúnya, illetve idővel hozzá lehet szokni az állat szokatlan külsejéhez, és a nevével is kezdett megbarátkozni.

Lehet, hogy Kinga és Bálint nem maradnak együtt az idők végezetéig, ahogy a romantikus történetek szokták előrevetíteni a párok jövőjét, de ami kettőjük között kezdett szárba szökkenni az elegendő lesz egy egész hátralevő életre, ami valljuk be, nem kevés.

Sajnos Emilt senki sem kérdezte, de magában nagyon is elégedett volt a helyzet alakulásával.

Arra viszont nem tett ígéretet, hogy nem fogja összerágcsálni Bálint papucsát.

Hőbe Barbara
A szeretet megtalál

Sokan azt gondolják, hogy a kutyáknak nincsenek olyan érzéseik, mint az embereknek. Szerintem ez nem igaz. Én legalábbis sok mindent érzek és éreztem, életem első évében főleg csak szomorúságot és csalódottságot.

Amikor megszülettem, szeptember elsején – azon a napon, amikor valami iskola nevű helyre gyerekeket zárnak be nyár után – még heten voltunk, ám a testvéreimet sorban elvitték mellőlem, végül csak hárman maradtunk. Akkor még nem sok mindent tudtam a világról. Aztán egy nap megjelent egy férfi és egy nő, akik bejöttek hozzánk, és mindhármunkat alaposan megnéztek.

– Legyen ez a Yorki! – fogott a kezébe a nő, akin valami erős illat volt, ami szúrta az orromat. Később hallottam, hogy ez a parfüm. Fura dolgaik vannak az embereknek.

A két ismeretlen hazavitt egy harmadik, kisebb méretű emberhez, aki nagyon örült, amikor meglátott. Ő is valami kölyökféle volt, mint én, bár egyáltalán nem hasonlítottunk egymásra. Rajta egyáltalán nem volt szőr, csak a fején.

Elneveztek Fifinek, ami tetszett nekem, mondjuk, nem kérdeztek meg róla. Az emberkölyök eleinte nagyon sokat játszott velem. Tetszett neki, hogy olyan apró voltam, és elfértem a két tenyerében. A két másiktól pedig sok mindent kaptam. Játékokat, fura ruhákat, meg finom falatokat.

Nem sokkal később a kisebb méretű kapott valamiféle nagy lapos dobozt, ami időnként villogni kezdett, és érdekes képek jelentek meg rajta. Azt hiszem, tévének hívják. Egy idő után állandóan azt bámulta, rólam elfeledkezve, hiába vittem neki oda a labdámat. Később már a kettő nagyobb, úgynevezett felnőtt sem törődött velem annyit. Folyton idegesek voltak, ha a konyhában köröztem, vagy játszani akartam. Aztán inkább már nem is próbálkoztam. Elszomorított a dolog, mert nem tudtam, mit ronthattam el. Csak kétszer pisiltem be a szőnyegre, de nem direkt csináltam. A labdát sem adtam oda mindig egyből, amikor kérték. Talán ez volt a baj, mert nekik nem volt saját labdájuk. Így hát magányomban csak aludtam és nézelődtem.

Egy szép napon éppen az ablak előtt ültem, és vágyakozón néztem az udvart, amikor egy nagy piros autó gördült a ház elé. Két férfi szállt ki belőle, és egyből észrevették, hogy nézem őket.

Becsöngettek, majd ahogy beengedték az idegeneket, elkezdtek beszélgetni a gazdáimmal. Akkor már ezt a szót is tudtam: gazda.

Óvatosan én is odasompolyogtam, és megszaglásztam a lábukat. Barátságos szaguk volt, szóval kicsit felbátorodtam és elkezdtem csóválni a farkam, mire megsimogattak. Kiderült, azért jöttek, hogy új kaput csináljanak. Ezután, amikor jöttek, én mindig az ablakban vártam őket. Szerettem, ha ott voltak, mert ők kedvesek voltak velem.

Nem sokkal később egy nagy dobozra lettem figyelmes a nappaliban. Nyitva volt a teteje, így bele tudtam nézni. Érdekesnek találtam, hogy az összes benne lévő holmi az enyém volt. Aztán rám szóltak, hogy ne piszkáljam.

Aznap előbb érkezett a piros autó, és csak egy férfi szállt ki belőle. A kerítés elkészült. A gazdám kifizette, majd így szólt:

– Lenne még itt valami. Hatalmas szívességet tenne nekünk, ha elvinné a kutyát Balatonfüredre. Édesanyámhoz kéne vinni, itt a címe – nyújtott át egy papírlapot.

– Lehet, nem rám tartozik, de miért küldik el?

– Nálunk már nincs jó helye. Nincs rá időnk – nézett le rám a magasból a férfi gazdám. – Összekészítettük minden holmiját, és itt a kutyahordozó, amiben elviheti.

– Értem… Persze, el tudom vinni.

Nem teljesen tudtam követni, hogy miről is beszélnek pontosan, csak arra eszméltem fel, hogy a nő megfog, és beletuszkol a rácsos ládába. Nem tudtam, mi történik. Egyik pillanatról a másikra a piros autóban találtam magam.

A férfi a vezető oldal melletti ülésre tette a hordozót, majd elindultunk. Remegtem a félelemtől, és annyira összehúztam magam, amennyire csak tudtam.

A férfi rám nézett, majd vissza az útra.

– Hát pajti, sajnálom, hogy elküldtek – mondta egészen halkan.

Elküldtek? De visszamehetek még? Hova visz most engem? – rengeteg kérdésem lett volna akkor.

Az út hosszú volt, de végül megérkeztünk egy házhoz, ahol egy idős néni fogadott. A kedves férfi megsimogatott, majd otthagyott, pedig már kezdtem megszokni a társaságát.

Egy ideig tehát a nagymamánál laktam, aki igazán jól bánt velem, de nem tudtunk sokat játszani, mert mindig fájt a lába, és hamar elfáradt. Orvoshoz is sokat kellett járnia, így nála sem maradhattam tovább. Ekkor eljött értem egy másik, ismeretlen férfi. Nála újabb szóval bővült a szókincsem: pizza. Ő ugyanis egy pizzériában dolgozott, ahova engem is magával vitt. Azt nagyon élveztem, mert mindig jó illatok szálltak a levegőben, és néha jutott egy kis falat nekem is a pizzából. Egyedül a tömeget nem szerettem, ijesztő volt az a sok ember. Ahogy telt az idő, egyre türelmetlenebbé vált ez a férfi is, mert sokat dolgozott, és én teher lettem neki, ahogy ő fogalmazott.

Pislogtam kettőt, és újra a nagymamánál voltam. Teljesen összezavarodtam. Mi lehet velem a probléma? Miért nem szeret senki annyira, hogy megtartson? Elhatároztam, hogy ezek után nem csinálok semmit, nem akartam útban lenni, nehogy megint elküldjenek.

A néni megint jó volt hozzám, de az állapota nem változott azóta, hogy én elmentem. Folyton fájlalta a lábát, és nem örült, amikor ráfeküdtem, pedig én csak vigyázni akartam rá. Egyszer hallottam, hogy egy orvossal beszél, de nem olyannal, aki nekem szokott szurit adni, mert az egy gonosz ember, aki bökdös engem.

– Meg kell műteni, nem lehet tovább várni vele – mondta a doktor.

Aznap este a nagyi sírva nézett rám.

– Jaj Fifi, mi lesz veled, ha nekem be kell feküdnöm a kórházba?

Nem tudtam, mi az a kórház, de nem akartam, hogy befeküdjön, ha sír miatta.

– Telefonálok párat – tette még hozzá. Ezután pár napig nem volt szó semmilyen kórházról, de a nénit továbbra is szomorúnak láttam.

Egy meleg, nyári napon viszont az életem fordulóponthoz ért.

Éppen az udvarban járkáltam, szagolgattam a virágokat és a leveleket, néhányat meg is kóstoltam, amikor két nő jelent meg a kapuban, és becsengettek. Kíváncsian odaszaladtam, mert örültem, hogy végre történik valami. Míg várták, hogy a kapu kinyíljon, mosolyogva néztek engem, de éreztem egy kis izgatottságot is rajtuk.

Kiért a gazdim, beengedte őket, majd bemutatkoztak egymásnak. Akkor még nem jegyeztem meg a nevüket.

– Jó napot! Önnel beszéltem telefonon, ugye?

Amíg a néni és az egyik nő beszélgetett, a másik leguggolt hozzám, és azt mondta, nagyon aranyos vagyok. Ez jólesett, ezért arra gondoltam, megengedem, hogy megsimogassa a hasamat, így hanyatt feküdtem. Ő óvatosan ért hozzám, nehogy megijesszen. Ez is szimpatikus volt benne.

– Nyugodtan felveheted – mondta neki a nagyi.

A lány boldogan felemelt, és magához ölelt. Megmagyarázhatatlan melegség járta át a testem, úgy éreztem, biztonságban vagyok. A másik is odajött hozzám, hogy megsimogasson, őt is nagyon kedvesnek találtam.

Beszéltek még egy kicsit, amire nem igazán figyeltem, aztán a lány letett, és nagy bánatomra elindultak a kapu felé. Utánuk futottam, de elmentek.

A nap további részében a kanapén feküdtünk, és néztük a tévét.

Este újra csengettek. Vakkantottam egyet, hátha a néni nem hallotta, mert hát én ott segítek, ahol tudok.

– Jól van, hallom én is, Fifi. Gyere, nézzük meg ki az!

Kirohantam a kapuhoz, és meglepetésemre a két nő tért vissza. A farkamat csóválva üdvözöltem őket.

– Eldöntöttük – szólalt meg az egyik. – Szeretnénk örökbe fogadni.

Hát így kezdődött a változás. Bevallom, először rossz érzés fogott el, hogy megint új helyre kerülök, de amikor hazaértünk és bementünk a lakásba, megláttam a piros autós férfit. Nagyon megörültem, hogy ismerős arcot látok. Később kiderült, az ő ötlete volt, hogy fogadjanak örökbe.

A kezdeti öröm azonban alábbhagyott, mert nem igazán találtam a helyem. Talán féltem is. Ám ahogy egyre jobban megismertem az embereket, akikhez kerültem, elkezdtem feloldódni.

Öten voltak összesen: az anya, az apa, a két felnőtt gyerekük, egy fiú és egy lány, illetve a nagymamájuk. Ám amikor odakerültem, már azt mondták hatan vagyunk.

– Már te is a család tagja vagy, Fifike – puszilgatott meg a lány. Ezt a szót náluk értettem meg. Eddig nem éreztem, hogy egy család része vagyok, de ők befogadtak a sajátjukba.

Telt-múlt az idő, és én egyre boldogabb lettem, míg egy nap így szóltak:

– Hosszú már a szőröd, Fifi.

Aztán elvittek egy helyre, amitől nagyon megrémültem. Azt gondoltam, így már nem tetszem nekik, és ők is elhagynak. Amikor odaértünk, a gazdim letett egy asztalra és otthagyott! Ráadásul még a szőrömet is levágta egy nő. Keserves sírás fogott el, pedig már kezdtem bennük megbízni. Mindennek vége – gondoltam szomorúan.

Kicsivel később azonban nyílt az ajtó, és belépett a gazdim. Összezavarodtam. Elmondta, hogy nagyon szép lettem, és hazavitt. Fellélegeztem.

Megtanultam, hogy az csak egy kutyakozmetikus volt, aki levágta a szőrömet, és ha ott is hagynak a gazdáim egy kis időre, mindig visszajönnek. Értem én, de akkor sem szeretek odajárni.

Ahogy telt az idő, kialakultak a szokásaim. Nagyon szeretek például ráülni a lábfejükre. Hagyom nekik, hogy azt higgyék, ez a bizalom jele, de igazából azért ülök oda, hogy ne a hideg kőre kelljen letennem a popómat. Jó, persze bízom bennük, és sokszor azért ülök oda, mert megijedek valamitől, de ők jó fejek és engedik nekem, még akkor is, ha előtte kakiltam. Én biztos nem engedném, hogy így rám üljenek.

Imádom nyalogatni az orrukat is, amit főleg a fiú enged, aztán kapok tőle jutalomfalatot, így teljesen megéri. Adnak akkor is, ha ügyes vagyok, vagy ha aranyos (bár akkor mindig kaphatnék igazából), vagy ha addig bámulok valakit, amíg meg nem unja. Ez adottság nálam.

Szép nagy a ház és a kert, ahol kedvemre játszhatok, vadászhatok a gyíkokra, mondjuk azt nem szeretik, ha elkapom őket, mert büdös leszek tőle. Szerintem nem, de ízlés kérdése.

Szóval, ez az én történetem. Egy szerető családhoz kerültem, már öt boldog éve. Tudom, hogy rájuk mindig számíthatok, hogy hozzájuk bújhatok, és már nem kell attól félnem, hogy elhagynak. Szeretem őket, ahogyan ők is szeretnek engem.